c. A. BJERKNES. 



IL Keilliauske natiiropfatninger, i lys af videnskabelige 

 bevægelser i nutiden. 



For at forståa den Keilhauske forskning paa dens hovedfelt, 

 geologien, har det været nødvendigt at se ham først som mine- 

 ralog og mod hans egen tid. Men senere tiders arbeider, om 

 end paa tilsyneladende helt fremmede omraader, kan ogsaa 

 kaste lidt lys over fortidstænkning, bringe noget, om just ei saa 

 særlig meget, op om hvad der kunde ligge skjult af sandhed i 

 det mere eller mindre forladte. 



Det forholder sig saa, at de Keilhauske grundbetragtninger 

 støder an mod vor virkelighedssans, saaledes som den ytrer sig 

 efter dagens erfaringer. Men saa tør det ogsaa være for ad- 

 skilligt det sættes istedet. Hvad den egentlige virkelighed er, 

 er det ikke altid saa let at finde frem til: mangt som for den 

 ôeldre slægt laa udenfor alt som tænkes kunde, er fastslaaede 

 kjendsgjerninger for den yngre, og saa vil det forblive herefter. 



Nyttigt da at holde spørgsmaalene i det længste aabne om 

 et og andet, frugt af lange tiders tænkning men ikke strængt 

 bevislig falskt, kan synes nu urimeligt. Med visse ændringer at 

 bringe ind, kan jo muligheder ogsaa komme frem igjen hvor de 

 ellers maatte blive at udelukke. 



De forestillinger man har søgt at gjøre sig op om naturen 

 og dens virkeformer, har gang paa gang — under større skifter 

 som forberedtes — grebet af gjørende ind i videnskabens udvik- 

 lingshistorie. Ikke just at en løsreven filosoferen over de mange 

 grundforhold skulde magtet for sig at udrette noget synderligere; 

 snarere har den nok jævnlig gjort skade. Men den fagviden- 

 skabelige tænkning over tingene, ubekymret om tidsrehiingen og 

 dens dogmer, men i nøieste tilslutning til hvad indvundet var 

 og vindes, det har saavist været en af hovedbetingelserne for 

 alle tiders store fremskridt. Og her, kan det hænde, skylder 

 man ogsaa Keilhau noget. 



