LIDT OM KEILHAU OG HANS TID. 



Af interesse, om ikke netop for dagens gjerning, for den 

 praktiske mineralog og geolog, kan det da være om man gjør 

 sig lidt rede for tænkesættet paa Keilhaus tid, for hvad han 

 selv dømte om sikkert eller ei, og for hvad man mener nu — 

 hvad man kanske skimter til og med som paa veie til at bryde 

 frem. ■ 



Man behøver ikke engang at gaa saa langt tilbage som til 

 Keilhaus studietid for at faa syn paa store ændringer der har 

 fuldbyrdet sig i vor opfatning af naturens fænomener. Og ti- 

 dens tvivlere dengang stod i adskillige stykker vor tid noksaa 

 nær. Nogle af dem blev store opdagere, hvem man staar i en 

 stadig gjæld til; andre, hvad enten de selv tog feil eller man tog 

 feil af dem, trængte ikke igjennem. 



Varmen var et stof, varmestof; og behandledes endnu som 

 saadant langt frem i femtiaarene: det var dog dengang af 

 bekvemmeligheds-grunde alene, thi man var kommen underveir 

 med at den nok hang sammen med indre bevægelser. Elektrici- 

 teten tænkte man sig — og gjør det af bekvemmelighed endnu — 

 som to fluida; de skulde kunne bevæge sig tværs igjennem 

 hverandre, og de var bærere af modsat virkende fjernkræfter. 

 Magnetismen paa samme vis og med lignende egenskaber. Gal- 

 vanismen var en særlig art af elektricitet. Hvad saa lyset an- 

 gaar, saa var fra først af det ogsaa et stof, indtil da den 

 Fresnelske undulationstheori brød seirig igjennem. Næst efter de 

 rent mekaniske og de akustiske fænomener var det nærmest 

 lysfænomenerne, der var bragt i et rationellere sammenhæng, 

 var til en vis grad forklaret. 



Saaledes havde man en mangfoldighed af subtile stoffer 

 foruden den veibare materie. Men bestræbelserne var der jo 

 nok for at bringe saavidt enhed som muligt. Der var en stadig 

 voksende erkjendelse af bevægelsernes betydning, navnlig de 

 indre bevægelsers. Man havde i sin tid tømt alle himmelrum for 

 enhver materie; man fik de fordums tomrum fyldt igjen og paa 

 mange vis, helst dog med en fælles æther, den man imidlertid 



