16 C. A. BJERKNES. 



elektromagnetiske, og til en forenkling af forestillingerne om 

 ætheren, om man da vil bibeholde den samme tankeform. 



Elektricitetslæren er nu i en ganske anden udstrækning end 

 tidligere bleven noget centralt i fysiken. Og man kunde fristes 

 til at spørge, om den ikke atter vilde kunne sammenbindes med 

 kemien, dog saaledes, at elektricitetsaktionerne med deres binære 

 karakter ikke længere blev det overordnede i den samme for- 

 stand som efter Berzelius's theori, men at der kom istedet noget 

 almindeligere, hvorfra baade det elektriske og det kemiske frem- 

 traadte som forgreninger. Herom kan naturligvis intet bestemt 

 siges. Men med det foregaaende for øie føres tanken hen paa 

 at undersøge aktioner, hvorunder ikke bare de agerende smaa- 

 legemers svingefaser er ens eller modsatte, eller ens eller mod- 

 satte i middel, men hvor talrige andre faseforhold vil kunne 

 sættes. Og man kommer da til det resultat, at der er intet til 

 hinder for, under slige almindeligere forhold, at A kan tiltrække 

 B og B tiltrække C, og A alligevel tiltrække C, mens i det elek- 

 triske fald en frastødning maatte finde sted. Og andet lignende. 



Det være hermed som det vil, men der er ogsaa noget andet, 

 som er vel værd at mærke, skulde man tænke sig at andre 

 faseforskjeller havde en indgribende betydning, at noget af det 

 karakteriske ved elementforskjellen laa just i dette. 



Overalt skulde der være et myldrende liv, svingninger uden 

 ophør, konflikter i ustanselig mængde. Men er det saa, saa vilde 

 det være utænkeligt andet, end at efter visse love, det gjaldt at 

 nærmere bestemme, vilde i tidens løb selv inden de fasteste 

 masser faseforandringer indtræde, derigjennem en omændring af 

 det heles karakter. Noget egentlig kemisk spørgsmaal blev det 

 da ikke om — efter dertil svarende lange tiders indvirkninger — 

 en virkelig forvandling fuldbyrdede sig, saa ikke blot i fysikalsk 

 forstand men selv i kemisk forstand noget andet forelaa, skjønt 

 den faste form ingensinde var bleven opgivet. Den evige stabi- 

 litet er visselig heller en utopi end de ustanseligt forløbende for- 

 andringer. Overalt har man, skjønt man kalder det uorganisk. 



