18 C. A. BJERKNES. 



synes meget naturlig med det forhen fremstilte for øie) undergaar 

 en saa total forstyrrelse, at hvert spor af den tidligere form og 

 den faste sammenhæng gaar tabt; saa en fast homogen masse 

 blir tilbage som et caput mortuum. 



III. Keilhau som geolog, hans grundsyn. 



Vi har seet Keilhau som mineralog, og har allerede der 

 mærket os et grundsyn, som man nok forstaar vil maatte frem- 

 træde end mere udpræget under hans iagttagelser og de derpaa 

 støttede forskninger som geolog. Og da den videnskabelige 

 værdi af hans livsgjerning, ikke som den nøiagtige iagttagcr, 

 men som forskeren, der søger at trænge længere ind mod tin- 

 genes grund, er bleven meget omtvistet og miskjendt, har det 

 været os magtpaaliggende baade at holde billedet af hans egen 

 tid frem, og tiliige at bringe noget op fra vor egen tid, der 

 ialfald er skikket — som vi har ment — til at sætte hans ideer 

 i et andet lys, mildere lys om man vil, end det gamle og vante. 



Keilhaus geologiske system og lidt af geologiens historie. 



Jeg fulgte Keilhaus foredrag over „geognosien" i aarene 

 1845 og 46. Han begyndte der med en definition af geognosien, 

 og bemærkede, at navnet „geologi" var ældre. „Geologien støt- 

 tede sig oprindelig kun paa løse spekulationer; men Werner 

 (1775 — 1817) reformerte den som videnskab og indførte den nye 

 benævnelse geognosi. — — Geologi blir videnskaben naar den 

 ikke bare stanser ved det faktiske, men søger at trænge ind i 

 kausalforholdene. Allerede Werner erkjendte imidlertid stiltiende, 

 at geognosi og geologi ikke godt kunde skilles ad". 



Keilhau inddelte sin lærebygning i 7 afsnit: 1° Alm. be- 

 mærkninger, alm. begrebsbestemmelser, terminologi. — 2° Petro- 

 grafien, bergarterne fra et mineralogisk standpunkt (efter struktur 

 og mineralogisk sammensætning). — 3° De kræfter, der bevirker 

 forandringer paa og i vor jords overflade. — 4° Bergarterne 



