20 C. A. BJERKNES. 



i Christiania. Keilhau holdt sig derunder fjernt, men omtaltes 

 med magen anerkjendelse af den berømte tydske geolog. 



Ikke blot fra v. Buchs side reistes der modstand mod den 

 i Freiberg fortsat florerende Neptunisme. Keilhau, har vi seet, 

 stillede sig ogsaa i opposition dertil. Og fleresteds gjør han 

 nok saa skarpe indhug mod denne lære og dens ensidighed, 

 Hgesaavel som mod den overdrevne Vulkanisme, som det under 

 Buch og andre slog over til. Den gamle lære vandt større og 

 større terrain, og navnlig i Frankrig og England optraadte der 

 mægtige forsvarere for den. 



Med HuTTON kom det til videre brud mellem Yulkanister 

 og Neptunister. Han antog en h e d e i det indre af jorden, frem- 

 deles at alle skiktede bergarter var brudstykker at ældre masser. 

 — James Hall gjorde kemiske forsøg for at bevise Huttons 

 lære, og hvorefter fuldkommen marmor vilde kunne dannes, un- 

 der presset, i et dyb af 3000^ Han glødede kridt i tæt tilslut- 

 tede kar og fik en kornig, tæt masse. — Playfair bidrog til 

 udbredelsen af Huttons lære. 



Jameson, professor i Edinburgh, havde imidlertid (1808) 

 dannet en Wernersk skole. Og der begyndte en heftig 

 feide. 



Videre nævnes, men i korthed, William Smith, Lamarque, 

 Cuvier og Alexander Brogniart. Og udsigten slutter med, at: 



Lyell skylder man det sidste fremskridt: „at berg- 

 arterne vedbliver endnu at danne sig, og at de samme kræfter 

 raader nu som før". 



Uddrag af hvad Keilhau lærte. 



I spidsen sætter han den hypothèse: At ved be- 

 svarelsen af hvorledes jorden har, gjennem mange 

 modifikationer, kunnet gaa over til sin nuværende til- 

 stand, kan man med høi grad af sandsy nlighed slutte 

 fra de forandringer, der foregaar nu til dåtiden, og 

 antager at de agentier, der er virksomme til at for- 



