LIDT OM KEILHAU OG HANS TID. 



l'* I egnen ved Freibevg ligger masser af gneis, som enten 

 maa være transmuteret eller eruptiv. 



2° De gaar over til glimmerskifer. Altsaa maatte ogsaa 

 den, trods sin skifrighed og sammenleining med lerskifer, ansees 

 som et smelteprodukt (saafremt gneisen var det). 



3° Endvidere sees grønsten i forbindelse med gneis; saaledes 

 at grønsten maatte ansees for at være et smelteprodukt tillige! 



4" Men grønstenen indeholder f orsteninger ! 



Tilslut, efteråt det saaledes skulde være godtgjort, at gneisen 

 maatte være en transmuteret bergart, heder det da 



5° I berøring med Harzens granit findes gneis, hvilken 

 altsaa er transmuteret af sedimentære bergarter. Deraf følger i 

 almindelighed, at den (graniten) er en omdannet bergart. 



Jeg har anført ræsonnementet, dog med smaa forandringer 

 i den vistnok ikke helt korrekte text i manuskriptet efter fore- 

 læsningerne. Om holdbarheden af observationerne og de derpaa 

 hyggede slutninger, har jeg personHg ingen mening. 



Fortsat om geognostiske forhold til støtte. 



Keilhau kommer saa i sine forelæsninger ogsaa til overgangs- 

 territoriet ved Christiania. 



Under afsnittet granit og syenit omhandler han da først 

 hvad der taler for en dannelse ad pyrogen vei: Ramifikationerne, 

 juxtapositionerne og brudstykkerne af urbjerget fører til forestil- 

 lingen om en ildflydende tilstand, hvori de er trængt op i dagen. 



Dog, heder det, kan man ikke lade være at forbauses over 

 disse massers mægtighed, især da de skulde være ejektions- 

 produkter. De revner, hvorigjennem massen var trængt op, 

 maatte altsaa være flere mil brede; men de danner dog ikke 

 høie bjerge. Dette maatte da forklares saa, at gäbet var fyldt 

 netop til randen. 



Denne indvending vil imidlertid nok være af ringe betydning 

 for Vulkanisten. Han vil finde lodrette skikter paa næsten alle 

 punkter ved grændsen af graniten. 



