LIDT OM KEILHAU OG HANS TID. 27 



I Christianiaterritoriet, ligesaa i Dalarne, forekommer mørke 

 porfyrer med sandstene, de røde euritiske med alunskifer, og 

 granit med lerskifer. 



I skiferen er der smaa fuldkommen isolerede granitmasser. 

 Samme forhold med porfyren og syeniten. — Ved graniten og 

 Syeniten er de tilgrændsende bergarter i høi grad forandret, 

 men ikke ved porfyren. Og dog skulde de begge være frem- 

 trængte ved hede! 



I lang af stand fra graniten er skiferen haard, derpaa kom- 

 mer en vexling af haard og mild. Da nu heden her ikke er 

 aftaget jævnt, idet det er en vexling mellem haard og blød skifer, 

 saa kan det ikke antages at hede har været tilstede. 



Resultat. 



Der hvor vi ser de store granitdistrikter med deres forgre- 

 ninger 0. s. v. existerte før ligeartede bergarter. 



Derpaa, i en epoke som ikke kan bestemmes og ved aar- 

 sager, som er ubekjendte, blev de saaledes omvandlede, at granit 

 og syenit kom frem. Forandringen maa have været langsom 

 rolig og kemisk. 



Porfyren transmuteret fra sandsten. 



Og saaledes næsten alle undtagen grønstengangene. Om 

 dem antager Keilhau de har været slammasser, som er kommen 

 fra det indre. I en stenkulsgrube i Skotland er saaledes en 

 lermasse bleven presset op og har forandret sig til argilsten. 



Andre geologiske forhold, i kort uddrag. 



Vi forbigaar afsnittet om de særegne leiesteder, og ofrer 

 kun faa ord paa, hvad der omhandles vedrørende jordoverfladens 

 ujævnheder og visse almindelige forhold ved jordkloden. 



Keilhau gjennemgaar hvad der tiderne igjennem har været 

 ment om aarsagerne til de store indsænkninger og hævninger. 

 Ligesaa om bjergdannelsen, som der gjøres rede for efter Beau- 

 monts theori. 



