28 C. A. BJERKNES. 



Ifølge Beaumont skulde vældige revolutioner have fundet 

 sted, efterfulgt af roligere tider. Og under den sidste af disse 

 paroxysmer i jordhistorien formodedes Andeskjæden at være 

 brudt frem, bevirkende store almindelige oversvømmelser, som 

 alle folkeslags sagn fortæller om. Kjæderne skjød frem under 

 eruptioner fra det ildflydende indre. Krympninger fandt sted, 

 jordskorpen slog folder paa sig. 



Lyell opponerte mod disse anskulser; han søgte at mod- 

 bevise at jordens indre kunde være ildflydende med tiltagende 

 varmehøide mod centret. 



Keilhau finder ikke at Beaumonts theori passer for de 

 skandinaviske fjelde. Han tror ikke heller at jordskorpen er 

 dannet som den maatte være efter hin theori; han indrømmer 

 dog at der kunde være et ildflydende indre. Sandsynligst finder 

 han det ellers at heden skyldes kemiske processer, efter nogle 

 en evig vexel af slige (ikke altsaa at man havde en hedetilstand 

 blot og bar, med gradvis afkjøling udenfra)^. — Temperaturfor- 

 andringer, selv meget smaa, vilde inden de store masser spille 

 sikkerlig en vigtig rolle. 



Lyellske ideer føres da væsentlig frem i det allersidste, 

 om de almindelige forhold ved jordkloden. Og ikke blot forsaa- 

 vidt angaar denne indre varme, ogsaa for mulig forstaaelse af 

 de klimatiske forandringer, som jordkloden har været underkastet. 

 Alt søges, saavidt ske kan, forklaret uden at ty til vidt omfat- 

 tende katastrofer. Om det slaar til faar staa derhen: Men 

 sikkert ei- det, at Lyells ideer i en sjelden grad formaaede at 

 fange vore interesser. 



Geologen, forstmester Hørbye fortalte undertegnede, at Keilhau engang, 

 da spørgsmaalet om jordens ildflydende indre kom paa tale, ytrede 

 følgende: „De kan være sikker paa, at hvis jordens indre var ild- 

 flydende, saa vilde vulkanerne være noget ganske andet end saadanne 

 muldvarpeskud som Vesuv og Ætna". 



V. Bjerknes, 



