LIDT OM KEILHAU OG HANS TID. 



IV. Tilslut noget om Keilhau personlig. 



Saa nogle ord om Keilhau personlig. Der var noget strengt 

 over ham, noget som strax bød respekt. Jeg ved ingen af vore 

 lærere i min studentertid jeg var saa imponeret af som af ham. 

 Og ikke bare for strenghedens skyld. Men fordi han var den 

 betydelige tænker tillige, hvad enhver af os maatte uvilkaarligt 

 sande. En vi forstod gik foran, ubekymret om hvad der mentes 

 rundt om. 



Vel holdt han ikke frie foredrag, tildels ialfald var det bun- 

 det til hans hefter. Men adskilligt blev dog fremført, som ikke 

 netop fik plads i vore afskrifter med deres tilføielser — det som 

 ellers gik fra mand til mand, ikke helt nok altid om det end i 

 de væsentligste træk gjengav hvad han mente. 



Keilhau var ikke bare den strenge logiker, han var ogsaa 

 den ihærdige iagttager og gode fremstiller. Han nøiede sig ikke 

 med hvad andre saa og andre tænkte. Han vilde se og tænke 

 selv, anerkjendte ikke alt som saa let forklarligt med hvad 

 videnskaben sikkert vidste. Enten han har feilet i meget eller 

 ei, saa var han dog, var just en videnskabsmand af de ægte. 

 Og fortrinligt forstod han at føre sine tanker i pennen. Ikke 

 var han heller bare den klart og stringent tænkende videnskabs- 

 mand, med det strenge udtryk ; der var ogsaa et hjertelag bagved. 



Alt i min studietid var han noksaa sygelig. Blodet steg 

 ham voldsomt til hovedet, og det kunde hænde han maatte for- 

 lade auditoriet. — Vi holdt dengang til i „Collets gaard" i 

 Kongens gade. Og jeg erindrer med hvilken omsorg og klogskab 

 han en dag under semestret ordnede alt, da der brød ud en stor 

 ildebrand tværsover. Intet flyttedes ud, men alt var beredt og 

 gjennemtænkt for tilfældet. 



Tiltagende sygelighed tvang ham, efter min tid dog, til at 

 tage afsked. En eftermand var udseet i Kjerulf til at fortsætte 

 hans lærervirksomhed og de geologiske undersøgelser. Men 

 dobbelt nedslaaende blev det for den ensomme, brudte mand. 



