LIDT OM KEILHAU OG HANS TID. 31 



forholdenes nærmere udreden være aabent, hvor han mente, at 

 videnskaben vilde blive svaret skyldig. 



Og hvad kemien angaar, saa stod han jo nok fast, lige- 

 overfor saamange kjendsgjerninger — som han mente de var 

 ialfald. Men saa var det ogsaa med mænd af hans samtid, 

 som Naumann og kemikeren Gmelin. 



Jeg har seet i et andet sammelværk, et stort tydsk et, med 

 en mangfoldighed af bind; dér staar han ikke nævnt engang. 

 Han rangerer med alle disse ubetydehgheder uden tal og ende, 

 om hvis gjerning der intet nævneværdigt er at sige. — Her er 

 det taushedens uret, som det var en uret i det forrige fordi der 

 i traditionen var faldt saa meget ud, saa nøgter tænkning fik 

 form af fantasier. 



Men det faar komme op igjen hvad Keilhau virkelig var. 

 Det kan gjerne være at han har feilet, selv i meget — jeg kan 

 ikke dømme helt om det — han var en tænker. Og han tænkte 

 stort og modigt; tænkte dybere over tingene end vist de aller 

 — aller — fleste gjør. For mig. en ikke fagmand, staar han 

 ialfald som en videnskabsmand af den ægteste sort, og hvem 

 man skulde mindes med erkjendtlighed. 



6/1 1903. 



C. A. Bjerknes. 



Trykt den 12te januar 1905. 



