STUDIER OVER NORSKE PLANTERS HISTORIE, II. 59 



dens historie ikke rækker tilbage til granens indvan- 

 dring i sen postglacial tid. Dette hindrer dog ikke, at den 

 efter menneskelig tidsregning kan have en særdeles respektabel 

 alder — hvor mange hundrede (eller tusen?) aar kan for tiden 

 neppe afgjøres. Ligesaa uvist er det, hvorvidt de første bøge- 

 nødder er bragt til vort land ved naturens egne spredningsmidler, 

 eller om de maaske, tilfældig eller i bestemt hensigt, er indført af 

 mennesker. 



De fleste vigtigere bøgeforekomster i Vestfold ligger i de 

 dalfører, som munder ud ved Larvik, og det er derfor sandsyn- 

 ligt, at omegnen af denne by har været udgangspunktet for 

 bøgens spredning paa disse kanter. Denne spredning fortsættes 

 med styrke den dag idag. Man træffer i Jarlsberg ofte unge 

 bøgetrær enkeltvis eller i smaaklynger langt inde i skog af 

 andre træarter, ikke sjelden flere km. fra nærmeste bøgefore- 

 komst. Antagelig spredes nødderne for den største del ved 

 hjælp af fugle, som sluger dem hele og siden gulper dem 

 uskadte op. Ifølge Aars' iagttagelser danner bøgenødderne i 

 Larviks omegn en kjær føde for adskillige træk- og sti"øgfugle, 

 f. eks. dompap, trost og skrige^. Ogsaa ekorn kan undertiden 

 fortære store mængder af bøgenødder. 



Bøgeskogene i Nedenæs og paa Bergenskysten har jeg ikke 

 havt anledning til at se og skal derfor ikke udtale nogen mening 

 om deres alder. Efter hvad vi nu ved om bøgens sene indvan- 

 dring til trakterne ved Larvik, kan det dog vanskelig længere 

 tænkes, at disse vidt adskilte forekomster i ældre tid skulde 

 have været sammenknyttede til et enkelt stort udbrednings- 

 felt. Isaafald skulde man jo ogsaa vente at finde spor af 

 høg, i de løse jordlag eller i stedsnavne, i de mellemliggende 

 trakter. Hvad enten træet fra først af er indvandret paa na- 

 turlig vis, eller — som Wulfsberg skriver — „en veirbidt 

 viking enten i elskværdigt lune eller for at skaffe sig haardt 



* Ph. Aars, Vore Bøgeskoge, p. 59. 



