VANDTEMP. I ELVE OG INDS0ER I JOTUNHEIMEN. 81 



her dels gjøre sig gjældende mere direkte, dels mere indirekte 

 lige over for den omgivende fjeldgrund. 



Høitliggende indsøer har ofte under en stor del af sommeren 

 en vandtemperatur der er lavere end temperaturen for våndets 

 tæthedsmaximum, selv om de ikke staar i direkte forbindelse med 

 nogen isbræ. Naar de imidlertid er blevet isfri, stiger tempera- 

 turen endel. Den lave maximumtemperatur i saadanne høitlig- 

 gende søer vil ganske naturlig medføre en meget stærk isdan- 

 neise om vinteren og dette igjen en meget sen smeltning om 

 sommeren. 



Allerede det forhold, at der gives søer, hvor overfladetempe- 

 raturen kun er ubetydelig høiere end den til våndets tætheds- 

 maximum svarende temperatur, kan i og for sig være interessant 

 nok; men større interesse knytter sig til det fænomen, at over- 

 fladetemperaturen er lavere end den til nævnte tæthedsmaximum 

 svarende temperatur — i det tilfælde maa man jo faa det sær- 

 egne fænomen, at temperaturen stiger mod dybet. Men ikke 

 nok dermed — der findes jo inden dette omraade søer, hvor man 

 ser, at overfladetemperaturen fra om forsommeren at være lavere, 

 udover eftersom meren bliver høiere end den til våndets tætheds- 

 maximum svarende temperatur — ja det er slet ikke usandsynlig, 

 at dette fænomen kan finde endnu hyppigere sted ved endel af 

 de søer, hvor kalvningsbræer optræder. Indsøer som de nu 

 nævnte maa jo med hensyn til temperaturvariationen paa dybet 

 frembyde en ganske særegen interesse — den vekselvise fordeling 

 af de thermiske zoner maa jo fremkalde forhold af ganske sær- 

 egen art. 



Den kurve, der udtrykker vandtemperaturens variation, for- 

 andrer sig ikke paa langt nær saa sterkt som lufttemperatur- 

 kurven; de forholdsvis faa iagttagelser tillader imidlertid ikke at 

 trække mere almindelige slutninger angaaende det indbyrdes 

 forhold mellem disse to kurver. løinefaldende er imidlertid to 

 skjæringspunkter mellem disse kurver — et der har sin grund i 

 den daglige, og et der har sin grund i den aarlige variation; 



Nyt Mag. f. Naturv. XXXXIII. I. 6 . 



