304 S. O. F. OMANG. 



lancetformede, tem. skarpt tilspidsede med meget spidse, næsten 

 sylformede, udstaaende, dog altid meget korte tænder, som er 

 endnu mere fjerntstaaende end paa de indre rosetblade. Det 

 øverste eller de 2 øverste er næsten lineære og helrandede, det 

 nederste, undertiden tillige det næstnederste stilket. Bladenes 

 haarbeklædning er, naar bladenes midtnerve og bladstilkene und- 

 tåges, meget svagt udviklet. Stængelbladene er paa begge sider 

 spredt stjernehaarede; ogsaa de inderste basalblade har spor af 

 stjernehaar paa oversiden. De brede, ensfarvede svøbblade er 

 regelraæssig taglagte, de ydre + tydelig triangulære gaar jevnt 

 over i de mellemste, som er jevnbrede til henimod spidsen 

 og saa kort tilspidsede i en noget but spids. Kun de indre har 

 lysere kanter. 



Denne form er besiegtet med H. ornatiforme Dahlst. 

 (Dahlst. Herb. Hier. Scand., cent. II, no. 71), men skilles blandt 

 andet ved svøbbladenes afvigende form og bladenes dentikulation. 

 I alle henseender er den mere robust udviklet. 



Vestre Aker: Frøensvolden (i skov). 



II. antheticum Om ang. 



„Hier. undersøgelser i Norge I" i Nyt Mag. f. Naturv,, B. 39. 



Denne form hører ikke til irriguum-kom^XQxei, som paa 

 citerede sted anført, men staar if. Dahlstedt nær H. prcecipuum 

 Dahlst.^ Fra denne skilles den ved de mindre landede til 

 næsten helrandede, rigere stjernehaarede, mindre haarede blade. 



Valders: Renli. 



F. deformatum n. 



A forma typica his characteribus diversum: foliis basahbus 

 perlatis, exterioribus late ovato-ovaliis apice rotundatis humiliter 

 et late dentatis basi truncatis vel subcordatis, intermediis ovato- 

 ovaliis obtusis — breviter acuminatis dentibus parvis sat acutis 



' Dahlst. Herb. Hier. Scand., cent. XIII, no. 75—77. 



