OM INDV. AF DET ARKT. FLORAELEMENT TIL NORGE. 



Allerede Blytt^ har gjort opmærksom paa, at de saakaldte 

 sjeldne arktiske Arters Forekomst i Skandinavien „aftager mod 

 Syd og Vest". Hvis man ordner disse Forekomster fra Nord 

 mod Syd, vil Antallet af de sjeldne Arter nemlig være: 



Alten 37 Rånen 28 



Tromsø 27 Dovre og Foldalen 46 



Maalselven 28 Vaage og Lom 44 



Torneå Lappmark 45 Tønset 16 



Luleå Lappmark 50 Vasendli (Valders) 14 



Piteå Lappmark 40 Urland 14 



Salten 43 Haarteigen (Hardanger) 8 



Efter denne Fortegnelse, som dog ikke tager Hensyn til 

 nogle af de sjeldneste arktiske Planter, som kun findes i Syd- 

 varanger, viser det sig, at rigest er de svenske Lapmarker, der- 

 efter kommer Komplexet Dovre — Lom og saa aftager Antallet 

 stærk søndenfor, mod Hardangervidden. Dette vilde være ufor- 

 klarligt, hvis hele den høiarktiske Flora skulde have overlevet 

 den sidste Istid paa Norges Vestkyst og endnu mere, om den 

 skulde have indvandret fra Syd (Skåne), men det er let for- 

 staaeligt, naar man antager, at endel har overlevet den sidste 

 Istid paa Norges nordvestlige Kyst og at endel senere er ind- 

 vandret fra nordost. At der fra Øst (Finland og Rusland) i 

 Nutiden foregaar en Indvandring af Plantearter kan neppe være 

 Tvivi underkastet. For et Par Aar siden fandt saaledes Ove 

 Dahl i Finmarken vel udviklede Exemplarer af Silene tatarica, 

 som utvivlsomt var indvandret fra Finland, hvor den noget tid- 

 ligere havde optraadt som tilfældig forvildet. Der kan ikke være 

 nogen, som kan tvivle om, at den isolerede Forekomst af Gran 

 (Picea eæcelsa eller P. obovata) i Finmarken skyldes Indvan- 



^ A. Blytt, Forsøg til eu Theori om Indvandiingen af Norges Flora 

 under vexlende regnfulde og tørre Tider. (Nyt Magazin for Natur- 

 videnskaberne. B. 2L Christiania 1875. S. 294). 



