BIDRAG TIL KEMIENS HISTORIE 1 NORGE. 361 



de blev. Henvendelsen til storthinget hjalp imidlertid ikke; der 

 blev vistnok i niødet den 21de august 1848 fremsat forslag om 

 en udtalelse, der gik ud på, at der fra storthingets side ikke 

 skulde være noget til hinder for at udsætte med indredningen af 

 de til laboratorium bestemte rum, såfremt regjeringen måtte 

 finde nybygning hensigtsmæssig; men dette gik ikke igjennem, 

 og derpå bifaldtes komitéindstillingen: „til opførelse af et dowms 

 chemica bevilges intet". 



Imidlertid modtog dog laboratorieplanerne senere en ikke 

 ubetydelig forbedring, idet man opgav boligerne for amanuensis 

 og den fysiske betjent, og derved indvandt man så meget rum, 

 at man nu fik island et tilfredsstillende kemisk laboratorium. 

 Men Thaulow kom ikke til at virke der, han døde allerede den 

 20de juli 1850. 



Forelæsningerne over kemi blev nu atter overtagne af 

 Chr. Boeck, indtil Thaulows eftermand, Adolph Strecker, kunde 

 tiltræde. Denne var født i Darmstadt 1822, han havde været 

 elev af og i flere år assistent hos Liebig i Giessen, hvor han 

 1849 habiliterede sig som privatdocent. Han blev den 30te juni 

 1851 konstitueret og den 28de mai det følgende år udnævnt til 

 lektor, tillige lærer ved den militære høiskole. Strecker var en 

 dygtig lærer, hvis forelæsninger udmærkede sig ved en sjelden klar- 

 hed, og som forstod at vække sine elevers interesse. Han var i be- 

 siddelse af en ualmindelig arbeidskraft, og allerede 1854 kunde han 

 som universitetsprogram udgive en anseelig række forskjelligartede 

 undersøgelser, der var udført på hans laboratorium, foruden af 

 ham selv også af hans assistenter og elever. Blandt dem er 

 her at nævne H. S. Ditten, der var amanuensis fra 1843 til 

 1857, da han blev apotheker i hovedstaden ; han udgav 1853 en 

 veiledning ved den kvalitative analyse, og meddelte nu i Streckers 

 skrift en undersøgelse af det salpetersure kviksølvoxyd samt en 

 analyse af meteoriten fra Ski (1848). Fremdeles lægen Herman 

 Major, der udførte et arbeide om salpetersyrens indvirkning på 

 salicin, samt den senere telegraf intendant Jonas Collett, der 



