Om Dr. ßeuscli's præglaciale Skuringsmerker. 5 



som ogsaa Eeusch. erkjender for glaciale, representerende 

 begge de to Systemer, der optræder paa den „præglaciale" 

 Skuringsflade, og det i en Afstand fra samme mindre end 10 

 km. Reusch angiver rigtignok, at Skuringen paa Sjøholmen 

 liar gaaet i Retningen 0. til S., men uden at anføre nogen 

 Grrund herfor saaledes som ved Kvalnes og Reppenelv; skulde 

 Bevægelsen virkelig være foregaaet til denne Side og ikke i 

 modsat Retning, saa vilde Istidens Bræmasser ikke kave 

 kunnet frembringe de omspurgte Skuringsmerker, da det 

 overliggende Konglomerat isaafald vilde have beskyttet 

 den underliggende Sandsten, idet denne vilde have lagt i Læ 

 for Konglomeratet. Som vi nedenfor skal se, maa imidlertid 

 Bevægelsen have foregaaet i modsat Retning mod NV. 



Det er nu først at merke, at Sjøholmen er lav og frit 

 beliggende midt i Fjorden, saa at man màa antage, at Stri- 

 berne paa den i det store og hele angiver Ismassernes Be- 

 vægelsesretning uberørt af lokale Terrænforhold . At det vir- 

 kelig ogsaa forholde sig saa, kan man slutte deraf, at Stri- 

 berne længer mod 0. ved Vadsø viser samme Retning; lidt 

 V. for Byen angiver Reusch Striber gaaende 0. til S , medens 

 jeg straks N. samme saa Striber med Strøg N. 50° — 55° V. 

 Landskabet omkring Vadsø er nemlig ganske aabent og det 

 stiger saa langsomt indover mod Nord, at man skal kunne 

 kjøre ind i Landet uden Vei; Striberne omkring Byen maa 

 derfor angive Isens normale Bevægelsesretning. Som sees, an- 

 giver Reusch ogsaa her Skuringsretningen mod S., medens jeg 

 uden at kjende til hans lagttagelse blev ledet til at antage, at 

 Isen har bevæget sig nordover. Nogen Stød- og Læsider blev 

 imidlertid ikke seet af nogen af os ; til at bestemme Bevægelses- 

 retningen maa man derfor anvende de fremmede Blokke, som 

 er strøet omkring, og saa vidt jeg kan erindre, var det ogsaa 

 disse, som var bestemmende for mig ved Valget af Retningen ; 

 men jeg har desværre intet noteret derom. 



Den store Halvø mellem Varangerf jorden og Tanafjorden 

 danner et i det store og hele lavt, svagt bølgende Fjeldland, 

 som skraaner ned mod SO.; de høieste Toppe åndes paa 

 Vestsiden, som Stangenesfjeld ca. 700 m. o. H. ved Tana- 

 fjorden og Madevarre ca. 450 m. o. H. omtrent 10 km. norden- 

 for Sjøholmen. Fjeldgrunden bestaar af forskjellige Slags 

 Sandstone og Lerskifere med enkelte underordnede Lag af 



