18 Peter Annæus Øyen. 



nende skred lader en ikke blot se, men ogsaa høre, at de 

 destruktive kræfter er i nophørlig virksomlied, og at visselig 

 ikke aartusinder vilde behøves for at frembringe urer a^ 

 meget betydelige dimensioner. 



Stølsnaastinden betegnes af Reusch som en nunatak^); der 

 fremføres imidlertid intet bevis derfor. Det er vel kanske 

 ogsaa i følelsen af, at de fra nunatakkerne afledede fænomener 

 ikke afgiver nogen sikker basis, at Hansen vil „undersøke, 

 hvor høit fremmede blokke går opover"^). Om dette er han 

 vistnok ikke alene. Men om det end med større og mindre 

 held har været forsøgt paa den maade at danne sig et begreb 

 om den tidligere mægtighed af isdækket paa forskjellige steder, 

 saa influerer ikke dette paa nogensomhelst maade spørgsmaalets 

 stilling med hensyn til Jotunfj eldene. Det resultat, hvortil 

 Keilhau kom : „ganske fremmede Blokke syntes ikke at fore- 

 komme i disse Trakter"^), er hvad forskningen endnu den dag- 

 i dag, efter flere geologers besøg, kan byde, og det uagtet 

 Jotunheimen, som jeg ogsaa ved en tidligere anledning^) har 

 gjort opmærksom paa, er forholdsvis rig paa erratiske blokke^). 



1) Nyt Mag. for Natiirv. B. 28, Pag. 167. Den norske turistforenings 

 aarbog 1889, Pag. 10. 



2) Hansen: Om beliggenheten av bræskillet, Pag. 100. 



"^) „Beretning om en Reise i Lomsfjeldene o. s. v. i Sommerferierne 1844^ 

 — B. M. K." (manuskript). 



*) Øyen : Isbræstudier i Jotunlieimen, Pag. 56. 



^) Det er ikke min hensigt ved denne anledning at gaa nærmere ind 

 paa Jotunfj eldenes stratigrafiske og petrografiske forhold, men kun 

 gjøre opmærksom paa enkelte eiendommeligheder, der spiller en stor 

 rolle ved bedømmelsen af det erratiske fænomen. Norske geo- 

 loger synes gjennemgaaende at opfatte Jotunfj eldenes massive berg- 

 arter som indtrængte eruptiver (ofr. Norges geol. undersøgelse, aar- 

 bog 1892. 93, Pag. 17), og Tørnebohm's opfatning af samme som 

 grundfjeld (cfr. Geol. Førn. Førh. Stockholm B. 13) synes ikke at 

 have vundet nogen videre tilslutning. Allerede Keilhau har imidler- 

 tid noteret gangförmige masser af Jotunfj eldenes massive bergart i 

 de krystallinske skifere ved Gjendes østlige ende, en iagttagelse som 

 af ham ganske naturlig blev udnyttet i transmutationstheoriens 

 aand (cfr. „Beretning om en Reise i Lomsfjeldene o. s v. i Sommer- 

 ferierne 1844. — B. M. K". Manuskript). Endskjønt den nuværende 

 forsknings resultater saaledes berettiger til at opfatte Jotunljeldene 

 som et eruptivmassiv, maa man dog ingenlunde forestille sig, at 

 man har at gjøre med et i petrografisk henseende nogenlunde ens- 

 artet felt. Rigtignok har man i almindelighed for sig en middels- 



