Rondesparagmiteri. 251 



Fearnley: Indberetning om en geologisk undersøgelses- 

 reise i den nordostlige deel af Gudbrandsdalen — foretagen i 

 sommeren 1841. 



Scbeel: Indberetning om en geologisk reise i Gudbrands- 

 dalen i aaret 1841. 



De har begge givet en for dåtiden god beskrivelse af 

 bergarten. Fra Høgronden beretter saaledes Fearnley: „Paa 

 den søndre side af fjeldet nemlig nede i Mylinjebækken op- 

 træder quartsiten med en habitus temmelig ovensstemmende 

 med den, vi forud havde bemærket paa Stygfjeldet. Almin- 

 delig quartsitmasse (nemlig ikke ganske fri for glimmer og 

 selv feldspath) er i vexlende lag fuld af smaae quartsnødder 

 men især af store (1 — 4'' i gjennemsnit) fladtrykte og lang- 

 strakte concretioner vel meest med convexe overilader, men 

 dog undertiden med mindre bestemte grændser; de syntes paa 

 mange steder med den ene ende ligesom at tabe sig i bjerg- 

 arten. Disse concretioner (jeg vover ikke at kalde dem mandler, 

 geschiebe el. desl.) bestode fordetmeste af rødlig, gjennem- 

 skinnende quarts." Og Scheel beretter ganske i almindelighed: 

 aldrig træffer man her charakteristisk gneis eller granit; derfor 

 have vi i dette tilfælde benævnt den qvartsskifer, uden at 

 bryde os om i hvor stor mængde feldspath og glimmer kunne 

 have været tilstede." 



Det er mærkelig at se saavel Fearnley som Scheel anvende 

 benævnelsen kvartsit og kvartsskifer for denne bergart, skjønt 

 de begge har været opmærksom paa feldspat og glimmer i den. 

 Endnu mærkeligere er det at gjenfinde benævnelsen Ronde- 

 kvarts hos Kjerulf og Törnebohm. 



Allerede 1829 havde Esmark været opmærksom paa den 

 eiendommelige bergart, som findes i Tyldalen og Rendalen, 

 førende „mørkerød feldspat, der nærmer sig til det blodrøde, 

 den gaaer over i den körnige graaevakke".^^) Og Esmark 

 siger videre: „Da denne bergart findes meget udbredt saavel 

 i Østerdalen som i Guldbrandsdalen hist og her, og er en 

 egen bjergart, som hører til overgangsformationen, samt for- 

 skjellig fra den almindelige graavakke og graavakkeskifer 

 — — — saa föreslåar jeg at kalde den sparagmit af det 

 græske GTcaqayfxa. (brudstykke)".^*) Og det fremgaar tydelig 

 paa samme sted, at Esmark har været opmærksom paa det 

 forskjellige udseende i petrografisk henseende mellem sparag- 



