Bidrag til vore bræegnes geografi. 75 



mindre ofte af stor betydning, idet en forvrænget skrive- 

 maade gjennem tidernes løb ved den traditionelle overleve- 

 ring ofte kan give anledning til, at der i et navn bliver ind- 

 lagt en betydning, som aldeles ikke fra først af var der, eller 

 at der med et navn bliver forbundet begreber, som de første 

 navngivere kanske ikke engang havde dannet sig nogen fore- 

 stilling om. En ting for sig er, om en saadan navneforan- 

 dring finder sted med nensigt, enten af mere theoretiske grunde 

 eller af mere praktiske ; men fuldstændig feilagtig er det 

 naturligvis gjennem forvansket skrivemaade at give et navn 

 ny betydning eller derved forbinde det med ny begreber. 

 En vigtig ting er, at man søger at udfinde den for tiden 

 gjængse skrivemaade og saavidt mulig følge denne uden 

 hverken reaktionære eller revolutionære tendenser, da disse 

 som regel kun vil medføre endnu større forvirring med deraf 

 følgende ulemper. 



Som et udpræget eksempel paa et sted med de mange 

 navne kan vi tage Jostedalen, dette fra Sognefjorden dybt 

 indskjærende dalføre, efter hvilket ogsaa vor, og dermed 

 det europæiske kontinents, største bræmasse har faaet sit 

 navn. Her møder vi skrivemaaderne : Liustedahl (Samling af 

 Stiftelser og Gavebreve i Kongeriget Norge B. II. 1777, Pag. 

 208), Liusterdahl (1. c. Pag. 209), Jystedal (Thaarups Magazin 

 ß. II. 1802—1803, Pag. 3), Jøstedal (Topografisk Journal for 

 Norge B. VIII. 1801—1802, H. 28, Pag. 30); men allerede 

 langt tilbage finder vi ogsaa de to nu mere gjængse »Juste 

 seu Joste-Dal" (Torfæana. Hafniæ 1777, Pag. 178), af hvilke 

 igjen det sidste vistnok maa betragtes som det, der nu har 

 den mest gjængse hævd. 



Om vi gaar til den næststørste af vore vestlandske bræ- 

 partier, Folgefonnen, saa finder vi ogsaa der i gammel tid en 

 fra den nuværende vidt forskjellig skrivemaade med en helt 

 anden betydning af navnet. Peder Olaussen omtaler nemlig 

 i 1632 denne bræ, men synes at være uvidende om den egent- 

 lige betydning af navnet (den skjulende fond) og giver den 

 navnet Fuglefang — „thi der er i de huler oe store frostrefuer 

 eller spreoker, oppe i forne sneefand, utallige mange smaa fugle 

 met atskillige farfuer, huide, sorte, grøne, gule, røde, etc." (Nor- 

 riges Beskrivelse 1632, Pag. 74); dermed har han da ogsaa givet 

 en forklaring af navnet. Videre omtaler Olaussen fra samme 



