84 P. A. Øyen. 



egn har ikke været blot overfladisk; thi han siger selv: „jeg 

 søgte fjeldegnens produkter snart imellem høie snetoppe og 

 snart i græsrige sæterdale" (1. c. Pag. 246—247), og „meere end 14 

 dage tilbragte jeg paa denne ikke mindre møysommelige end 

 interessante vandring og endte den udmattet af sult og stra- 

 badse ned i Vaage" (Archiv for Mathm. og Naturv. B. 17. Nr. 

 4, Pag. 68). 



Som man af ovenstaaende ser, havde Smith erh vervet sig 

 et for dåtiden temmelig godt indblik i den store fjeldørkens 

 naturforhold, men hvad der for ham var hovedsagen, var dog 

 planternes udbredelse og voksemaade, og det var en rig høst 

 han i saa henseende bragte hjem fra sine høifjeldsture. Det 

 viser sig ogsaa, at Smith har havt øie for et botanisk fæno- 

 men af mere almindelig karakter, nemlig planternes afhæn- 

 gighed af underlagets beskaffenhed, idet han nemlig fra egnen 

 om Haarteigen meddeler: „frugtbare leerskiver bierge fu]gte 

 os den heele ve} 7 og med dem de skiønneste sæterdale og en 

 mængde fieldplanter" (1. c. Pag. 58). 



For af forklare den særegne beliggenhed af vore største 

 bræer tråk Smith kystklimatet i forgrunden. „Kystklimatet", 

 siger han, „favoriserer jøklernes dannelse. Vinteren medfører 

 der en større mængde snee; sommerens taagede himmel for- 

 hindrer solen at virke med al sin kraft, og endelig bidrager 

 det kolde regn, der her ofte falder paa sneen om sommeren, 

 mere til, at den forvandles i en grovkornet, tungsmeltelig 

 masse, end til at smelte den. Kolde, fugtige sommere maae alt- 

 saa meget forøge bræernes iis" (Top.-Stat. Saml. D. II. B. II. 

 Pag. 53). Og Smith ikke alene udtaler dette i sin almindelig- 

 hed, men gjør det ogsaa gjældende i bestemte tilfælde: „imod 

 østen hæver endnu Hallingjøkelen sig næsten ligesaa meget 

 ind i sneregionen, som Folgefonnen. Længere ind i fjeldene 

 omkring Hartaugen og henad Hammerfj eldene seer man de 

 perenne sneflækker paa lignende høider efterhaanden at for- 

 svinde. Snegrændsen hæver sig derfor ikke paa eengang, 

 naar man har forladt Folgefondens kuldebringende sneflader, 

 som v. Buch siger, men successivt i forhold, som fjeldene 

 fjerne sig fra havet; og havets nærhed maa det, uagtet Mal- 

 mangers høie temperatur, alene tilskrives, at snelinien findes 

 saa lav paa denne kant" (1. c. Pag. 30). Og efter at have 

 omtalt udsigten fra Haarteigens top: „I N. 0. laae Halling- 



