Bidrag til vore bræegnes geografi. 85 



jøkelen, en betydelig snefond og uden tvivl den høieste top 

 paa Langfj eldene imellem Hartaugen og Sulutinden paa File- 

 f] eld. Imod Sept. 6 blaanede en stor iisbræe paa dens skraa- 

 ning" (1. o. Pag. 26), siger han videre paa et andet sted: 

 „Hallingjøkulen er en langagtig fj eld kupp el af omtrent 5400 

 f. høide paa Langfjeldenes hovedryg — — — Det er Halling- 

 jøkulens søndre og vestre skraaning, som sneen altsaa især 

 indtager, og opdynges der i den mængde, at den frembringer 

 en stor iisbræe, som har givet fjeldet sit navn. Den er maa- 

 skee den eneste paa Langfjeldenes hovedryg; men ingensteds 

 nærmer heller kjeden sig mere til havet end her, i sin hele 

 udstrækning. Iisbræen indtager den aabne fjeldside, og er 

 saaledes en glaciere af anden rang hos Saussure" (1. c. Pag. 

 38. 39). 



Der, hvor Smith kommer ind paa diskussionen om bræer- 

 nes indre fysik, kan vi rigtignok ikke nu paa alle punkter 

 være enig med ham ; men da maa vi jo huske paa, at bræ- 

 studiet for ham var mere en biting, og fremfor alt maa vi 

 ikke glemme, at der imellem ligger næsten et helt aarhun- 

 drede rigt paa videnskabelig udvikling, ikke mindst netop paa 

 dette specielle omraade. Og derfor har det ialfald sin histo- 

 riske interesse at se lidt nærmere paa, hvorledes Smith søgte 

 at forklare enkelte af de mange indviklede spørgsmaal, som 

 den glaciale geofysik stiller. Dette sker bedst ved at betragte 

 Smith's egne meddelelser, hans iagttagelser og diskussion. 



1. „Det smeltede sne vand sier ned igjennem snemassen, 

 og søger tillige ned imod bræens lavere kant. Her imbiberes 

 sneen med vand nedenfra opad, saalænge sommervarmen op- 

 tøer snee ovenfra. Imod høsten findes fondens lavere kanter 

 heelt eller tildeels gjennemblødte af vand, og dette àftager 

 opefter, indtil man kommer til en høide, hvor sommeren ikke 

 har formaaet at optøe mere snee end det, der medgaaer ved 

 evap orationen, og til at belægge sneens overflade med en 

 skorpe. Den kommende vinters kulde standser denne opera- 

 tion, og forvandler den med vand gjennemtrukne snee til et 

 iislag, der bliver baade tykkest og meest compact ved bræens 

 nedre kant, tyndere derimod og mere grovkornet, jo høiere 

 man kommer opad fonden, og saaledes gjentages dette lagviis 

 hvert aar. Isen maa paa denne maade række meget høiere 

 opad fonden, end den er synlig, da sneen bedækker den lige 



