86 P. A. Øyen. 



til det sted, hvor massen heel igjennem er bleven imbiberet" 

 (Top.-Stat. Saml. D. II. B. II. Pag. 52). 



2. „ Jordbundens altid lige høie temperatur bortsmelter 



isens undre flade, ligesom solen tærer dens øvre, uden ophør 

 vinter og sommer, og foraarsager, at der endog i stærkere 

 kalde altid fremrinder iisvand fra bræernes underste kant. 

 Iismasserne blive saaledes undergravne, og synke ved deres 

 egen tyngde nedad de skraae fjeldsider, hvorpaa de hvile" 

 (1. c. Pag. 54). 



3. „Deels kan den samme aarsag, der gjør, at isen glider 

 ned og formindskes, ikke tillige bevirke, at den voxer og ud- 



vides i masse dels var denne kraft vel utilstrække- 



lig til at flytte bjergstykker, der ofte er ligesaa store, som iis- 

 stykkerne selv, og endelig bliver det aldeles uforklarligt, 

 hvorfor de grene, der sky de ned igjennem næsten horizontale 

 dale, og bestaae af en continuerende iismasse — — — altid 

 ere de, der vise de stærkeste virkninger af isens fremskridt. 

 Ligesaalidet kan man deraf udlede, hvorledes nogle bræer 

 kunne, efteråt være trængte igjennem snevre bjergpas, atter 

 udvide sig med dalen og indtage dens hele brede, og hvorfor 

 der da vise sig mourainer, ikke alene forbi bræens nedre kant, 

 men endog ofte langt større opad dens sider, og det meget 



over bræens nærværende flade" (1. c. Pag. 56) — „jeg 



har troet, at være paa spor efter granden til disse frappante 

 phænomener, og at den bestaaer i isens udvidelse under frys- 

 ningen" (1. c. Pag. 57). 



I de tre foregaaende afsnit har vi nu havt anledning til 

 efterhaanden at se Smith's anskuelse angaaende isdannelsen, 

 issmeltingen i forbindelse med bræbevægelse og endelig af 

 oscillationsfænomenet. Selv gjør han opmærksom paa, at „med 

 faldjøklernes nedstyrtning har man sammenblandet et andet, 

 i sin virkning mere langsomt men desto frygteligere phæno- 

 men, nemlig: deres successive fremrykken" (1. c. Pag. 55); 

 men endskjønt han var opmærksom paa forskjellen, har han 

 dog ikke været istand til at forklare den. Smith var ogsaa 

 opmærksom paa bræernes lagdannelse, og ved hjælp af mørke- 

 striber mellem hvert lag talte han ved Snehætten indtil 

 seksten forskjellige (1. c. Pag. 61). 



Vi vil af det foregaaende fuldt ud have overbevist os 

 om den fremskudte stilling, Smith ind tager i vore bræegnes 



