Bidrag til vore bræegnes geografi. 87 



historie, og naar Jotunheimens opdagelseshistorie engang skai 

 skrives, saa er det ikke rigtig at tildele ham en saa beskeden 

 plads, som 0. A. Øverland har gjort i sin „Jotunheimens .op- 

 dagelseshistorie", 1896 (Pag. 9 — 10), et arbeide som forøvrig 

 kun i høist uegentlig forstand kan gives dette navn. Men 

 det er gaaet Christen Smith som saa mange andre, hvis betyd- 

 ning samtiden ikke forstod, og efter sit korte forskerliv blev 

 han hurtig glemt af den følgende generation. Og for tilfulde 

 at. forståa Smith's betydning som forsker ogsaa paa omraader, 

 som laa udenfor hans egentlige arbeidsfelt, maa vi ikke 

 glemme at se hans arbeide i lys af den tid, hvori han levede. 

 Ligger end et aarhundrede af forglemmelse bag, bør Smith's 

 navn ikke desto mindre ristes med tydelige runer i vort 

 lands geografiske historie. 



Efter Smith's reise synes Jotunheimen i de nærmest føl- 

 gende fem aar ikke at have været besøgt af nogen viden- 

 skabsmand. Derimod finder vi sommeren 1819 den unge 

 botaniker Chr. Boeck inde i den sydlige del. Hvorledes for- 

 fatteren af „De høieste Fjelde i Norge" (Hermoder, III halv- 

 aargang, 1822, Pag. 235) ianledning dette besøg har benyttet 

 sig af tidsadverbiet „først", har altid været mig en gaade og 

 er det fremdeles. Men dette besøg havde jo naturligvis sin 

 store betydning, dels ved den interesse, som det har i og for 

 sig, og dels derved, at det vel er mere end rimelig, at det netop var 

 dette, der gav stødet til fjeldreisen det følgende aar. Nævnte 

 forfatter har i denne artikkel leveret et aktstykke til Jotun- 

 heimens opdagelseshistorie, og navnlig gjælder dette et Jidet 

 afsnit, som hidsættes i dets helhed: „Først i sommeren 1819 

 vakte disse fjelde en reisende landsmands opmærksomhed, da 

 han paa en excursion fra Valdersdalen ind over Sletfj eldene 

 mod nord, kom hen under flere rækker af dem, der med 

 spidse, efter udseendet at dømme ubestigelige tinder, fra en 

 fod, som allerede var belagt med evig snee, endnu taarnede 

 sig til skrækkelige høider. I sommeren 1820 drog han i sel- 

 skab med en anden landsmand atter derhen, og saaledes bleve 

 da disse egne første gang ordentlig bereiste paa minéralogie 

 og botanik" (1. c. Pag. 235). Disse to reiser er af en langt 

 senere forfatter blandede sammen, som følgende viser: „De 

 første videnskabsmænd, der besøgte eller rettere sagt op- 

 dagede denne vilde fjeldegn, vare de nuværende professorer 



