88 P. A. Øyen. 



ved vört universitet, Keilhau og Boeek, der i sommeren 1819 

 undersøgte disse egne i mineralogisk og botanisk henseende 

 samt besteg og maalte høiden af nogle af tinderne" (Norge 

 fremstillet i Tegmnger 1848, Pag. 52). 



Sommeren 1820 foretog saa studenterne Boeck og Keilhau 

 den reise til Jotunheimen, som siden saa ofte af flere forfat- 

 tere er omtalt som den reise, paa hvilken Jotunheimen op- 

 dagedes. Som saadan er den jo betegnet af professorerne 

 Lundh (Mag. for Naturv. Aarg. I. B. I. 1823, Pag. 133) og 

 Hansteen (1. c. Pag. 247. 248). Professor Kjerulf (Nytaars- 

 gave for Illustreret Nyhedsblads Abonnenter 1861, Pag. 64) og 

 Emanuel Mohn (Jotunheimen. Særskilt aftryk af Chr. Tøns- 

 bergs illustrerede reisehaandbog for Norge, Pag. 3) synes og- 

 saa at staa i denne formening. Som saadan er den ogsaa 

 paa et par steder betegnet af en saa vel underrettet forfatter 

 som J. B. Halvorsen (Norsk Forfatter-Lexicon B. I. Pag. 

 386 og B. III. Pag. 209), og som saadan gaar den ogsaa igjen 

 i Salmonsens Konversationsleksikon (B. IX. Pag. 993). Det 

 hjelper lidet, at der paa de tre sidstnævnte steder er benyttet 

 anførselstegn om ordet, og det hjelper lidet, selv om man 

 bruger ordet „opdage" i en saa rummelig betydning som en 

 turistforfatter i Den norske turistforenings aarbog for 1896 

 (Pag. 1): „det vil sige blevet den dannede almenhed fuldt 

 bevidste". Som vi imidlertid nu har seet i det foregaaende, 

 er vi med en nøgtern, upartisk dom nødt til at frakjende 

 denne reise den egenskab fremfor saa mange andre. Men ikke 

 desto mindre vil de to studenters sommerreise i 1820 be- 

 standig staa som et vigtigt led i den lange række af reiser, 

 hvorved Jotunheimen med sine tinder og botner og med sine 

 dale og flyer efterhaanden er bragt bit for bit ind under vor 

 geografiske viden. 



Paa denne reise besteg Boeck og Keilhau med Ole Urden 

 fra Slidre 12te juli „Mugnafjeld" (Budstikken II. 1820—1821. 

 Pag. 390). Hvad Keilhau her kalder Mugnafjeld er Kalvaa- 

 høgda, og han fortæller selv: „jeg tør ikke afgjøre om det 

 punct, vi naaede — — — er det høieste paa Mugnafj eldet. 

 Saa jævnt det stiger op fra Bygdin, saa steilt er det afstyrtet 

 mod norden; græsselige præcipicer indslutte der en gyselig 

 dal" (1. c. Pag. 391). Emanuel Mohn antog, at det bestegne 

 punkt laa i sydøst for Leirungsbotnen og rimeligvis var 



