Bidrag til vore bræegnes geografi. 89 



det høieste paa Kalvaahøgda (Den norske turistforenings aar- 

 bog 1876, Pag. 80), en antagelse hvis rigtighed bekræftes ved 

 et blik paa Keilhaus skitse: „Udsigt mod N. V. fra Mugna- 

 fjeld" (Erindring af Fjeldreisen i 1820). Vi har nok en be- 

 kræftelse herpaa ; thi i den paa Universitetsbibliotheket opbe- 

 varede mappe findes foruden en del andre ting indlagt sam- 

 men med „Erindring af Fjeldreisen i 1820" et „Appendix I", 

 en skisse uden kunstnermærke, hvorpaa der imidlertid, som 

 det synes med Keilhau' s egen skrift, er anført: „Punct af 

 Mugnafjeld som er maalt af os", og dette viser sig at være et 

 punkt noget øst for „høieste Punkt af Mugnafjeld hvorpaa 

 Sigtelinierne ere tagne af Keilhau", som er paaført med samme 

 haandskrift. Det er tydeligvis denne skisse, der forstørret og 

 koloreret er indtaget som „Mugnafjeld vue de la eime d' Olb erg 

 à Walders" (Keilhau del.) i Carpelan : Vues Norvégiennes, 

 Cahier II (plancheverket) ; til bekræftelse herpaa har man, at 

 der paa ovennævnte haandskisse er paaført „Fra Ölberg om- 

 trent i Syd." 



Et par dage efter, 14de juli, besteges Koldedalstinden af 

 det samme trekløver (Cfr. Erindring af Fjeldreisen i 1820). 

 „Det lykkedes os", siger Keilhau, „at bestige den høie tind, 

 som hæver sin sorte væg næsten lodret op af sneen om dens 

 fod — — — toppen er øverst af faa skridts omfang, og har 

 et yderst forrevet udseende; det er vanskeligt at finde det 

 faste bjerg (anstehendes Gestein); thi endog den høieste 

 punct ligner en sammenkastet steenhob. Det er lynilden, som 

 saaledes sprænger disse spidse toppe" (Budstikken II. 1820 — 

 1821. Pag. 395). Paa en i ovenfor omtalte mappe indlagt 

 skisse, mærket „Koldedalen d. 14de Jul. 1820" er denne tind 

 afmærket med Keilhau's egen skrift som „Koldedalstinden 

 besteget af K og B." Det er denne tind, som Bølen (A. 

 0. Vinje) senere föreslog at kalde Falketind (Den norske turist- 

 forenings aarbog 1869, Pag. 89), et navn den ogsaa har 

 beholdt, men som Mohn bernærker: „til at forandre tindernes 

 navne fra intetsigende til betegnende, f. ex. Koldedals- 

 tind til Falketind, kræves der Dølens autoritet" (1. c. 1873, 

 Pag. 24) ; i dette tilfælde vil det rimeligvis heller ikke lykkes 

 at faa navnet omgjort igjen saaledes, som der ogsaa er gjort 

 forsøg paa (J. T. Heftye : Skagastølstinderne i Sogn, Pag. 9). 

 At det er netop denne tind, Boeck og Keilhau besteg, har 



