90 P. A. Øyen. 



en senere bestigning bekræftet (Den norske turistforenings 

 aarbog 1878, Pag. 14). 



Fra denne sommerreise samlede Keilhau en række skitser: 

 „Erindring af Fjeldreisen i 1820. Tilegnet min Ven Boeck. 

 Christiania 1820". Denne mappe, der nu opbevares paa Uni- 

 versitetsbib] iotheket, indeholder : 



1 . Vignette. Stordalen. 



2. Udsigt mod N. V. fra Grønsendknippen. 



3. Udsigt fra Slettefjeld mod N. 



4. Bygdin. 



5. Udsigt mod N. V. fra Mugnafjeld. 



6. Koldedalen. 



7. Horungrækken fra en Top i Koldedalen. 



Desuden tindes ogsaa indheftet endel mindre „vuer", teg- 

 nede dels af Keilhau og dels af Boeck, foruden et par skitser 

 af W. Carpelan. 



Senere skrev Keilhau: „Nogle Etterretninger om et hidtil 

 ubekj endt Stykke af det søndenfjeldske Norge" (Budstikken II. 

 1820 — 1821. Pag. 385 og flg.) og „Einige (topographisch- geo- 

 gnostische Nachrichten über einen bisher unbekannten Theil 

 des söndenfieldischen Norwegens" (Isis von Oken 1823. EL, 

 Pag. 1354 flg.). 



Keilhau omtaler denne fjeldstrækning ogsaa i Mag. for 

 Naturv. „MelJem Guldbrandsdalen, Valders og Sogn bærer den 

 en samling af alper, hvilke i almindelighed reise sig endnu 

 3000 fod over deres grundstykke, og hvoraf enkelte toppe 

 sandsynligvis ere de høieste i Skandinavien. Enorme, perenne 

 sneemasser og utallige iisbræer gjøre deres egn til den frygte- 

 ligste. Derfor have de indtil aar 1820 været ubereiste, og savne 

 endnu et fælleds navn. Hovedsamlingen begynder ved det 

 inderste af Sognefjorden, Lyster og Leerdal, ogstrækker sig flere 

 mile mod ost mellem Vang i Valders og Lom i Guldbrands- 

 dalen. De vestlige grupper kalde bønderne Horungtinderne ; 

 blandt de østlige nævne de Galdebergknausene, Torfindtinderne, 

 Mugnafjeld, Synshorn og Bitihorn" (Aarg. I. B. I. 1823. Pag. 

 133 — 134). Og paa samme sted siger redaktøren af Magazinet, 

 professor Lundh, om Keilhau, at „han har her ikke tillagt 

 dem noget særeget navn, men tidligere har han for sine og 

 de norske fjeldes venner foreslaaet benævnelsen Jotunfjeldene 

 (Piiesengebirge)" (1. c. Pag. 133). Det vækker endel forun- 



