Bidrag til vore bræegnes geografi. 93 



fjeldluft. Og ung som Jotunheimen i denne sidste henseende 

 endnu maa siges at være, har den dog a]lerede seet to, igrun- 

 den noksaa forskjellige, generationer. Den ældste af disse er 

 paa en stemningsfuld maade skildret af en Morgenblad sfor- 

 fatter i „Jotunheimens gamle siegt" (Morgenbladet 1894, Nr. 

 402). Den yngste, den nuværende, adskiller sig i mangt og 

 meget fra den gamle — men forholdene er jo ogsaa ganske 

 anderledes nu end før. 



Førend vi forlader vore historiske betragtninger med hen- 

 syn til Jotunheimen, er det fuldt berettiget at ofre vor høi- 

 este tind 



G- a 1 d h ø t i n d e n 



et eget afsnit. Dette af flere grunde. Dels fordi den som 

 høiest af vore tinder kan gjøre specielt krav paa opmærk- 

 somhed, dels fordi den nu netop staar ifærd med sit femti- 

 aarsjubilæum, og dels ved denne anledning ikke mindst netop 

 fordi, at vi ved at studere G-aldhøtindens historie ogsaa kan 

 finde nogle faa bemærkninger om sne- og isforholdenes veks- 

 ling gjennem de fem sidste decennier. 



„Den største „stein" i Jotunheimen", siger Emanuel Mohn, 



„er Ymesfjeld — Omtrent midt paa fjeldet ligge Grald- 



høpiggene, et navn, som forøvrigt lidet passer, da de ikke 

 engang nærme sig pigformen. Snarest se de ud som 3 runde 

 skumbølger, som væltes opad af stormen, indtil den vestligste 

 taarner sig op og sætter ned mod bræerne med braastup og 

 nøgne vægge. Det er denne sidste top, som paa Kaarter og 

 i bøger, blandt turister og af godtfolk kaldes Galdhøpiggen. 

 Men folket i Bøverdalen kjender ikke det navn, og de skulde 

 dog have en vægtig stemme med i den sag, da det er dem, 

 som fra først af have givet toppen navn. Men de kalde den 

 aldrig andet end Galdhøtind, der er det ægte og oprindelige 

 navn, som i tidens løb er blevet fortrængt, men som alle 

 sande venner af Jotunheimen bør være med paa at indføre 

 igjen" (Den norske turistforenings aarbog 1874, Pag. 33 — 34). 

 Mohns skildring af de topografiske træk er her ypperlig, af- 

 fattet med denne altfor tidlig bortgangne „jotunologs" skarpe 

 blik for fjeldnaturens eiendommeligheder. 



Men naar Mohn her gjør et forsøg paa at faa navnet 

 Galdhøtind befæstet som det ene rigtige til fortrængsel for 



