Bidrag til vore bræegnes geografi. 103 



gruppen" (1. c. Pag. 242). Det vilde imidlertid ved denne 

 anledning føre for langt i detaljerne at gjennemgaa alle de 

 forsøgte inddelingsmaader — det har kun været min hensigt 

 at vise ved nogle faa eksempler, hvor utilfredsstillende syste- 

 matikken paa dette omraade er. Al den ulempe, som flyder 

 deraf, erfarer man først fuldt ud efter i længere tid at have 

 beskjæftiget sig med glaciologiske studier. Noksaa karakteri- 

 stisk er det saaledes at høre Sieger tale om „dem Binneneise 

 von arktischem oder norwegischem Typus" samtidig med, at 

 han ogsaa benytter sig af begrebet Plateaugletschcr (Karst- 

 formen der Gletscher 1895, Pag. 1), eller at høre "Wahlenberg 

 forståa „med Glacier och Glacierer de ofantliga isfält som betäcka 

 fjällsidorna" (Berättelse om mätningar etc. 1806, Pag. 13), høre 

 Svenonius foreslaa betegnelsen kalottjöklar (Svenska Turistför- 

 eningens Årsskrift II, Pag. 4) eller endog høre Trautschold 

 med hensyn til en tidligere nedisning i Rusland erklære, „dass 

 in einem ebenen Flachlande, wie z. B. Russland es ist, Glet- 

 scher sich nicht bilden können" (Bulletin de la société impériale 

 des naturalistes de Moscou 1892, Pag. 425) — nogle saa iflæng 

 valgte eksempler, der tilfulde viser den uklarhed, som inden 

 dette omraade gjør sig gjældende. 



Naar Richter indfører saavel Kalotten-Gletscher (Die Gletscher 

 Norwegens, Pag. 315) som Schneeivehen- Gletscher (1. c. Pag. 

 316), saa er dette kun et par eksempler paa indførelsen af ny 

 brætyper uden at henføre disse til noget genetisk system. 



Heim siger: „so treffen wir in Spitzbergen auf den 

 Unterschied der selbständigen oder Lokalgletscher und der 

 Ausläufer eines Binnenfirnes oder gar Binneneises" (Handbuch 

 der Gletscherkunde, Pag. 466). Men er det end saa, at man 

 paa Spitzbergen kan siges at se for sig en saadan tydelig 

 forskjel, saa har man paa den anden side ogsaa rig anledning 

 til at iagttage en række overgangsformer, der paa den mest 

 slaaende maade illustrerer den indbyrdes sammenhæng mellem 

 de to grupper. Jeg har selv havt anledning til at se endel 

 af Spitzbergens bræer, og jeg kan vanskelig tænke mig et 

 sted mere gunstigt for at studere de overgangsformer, som 

 forbinder disse to nedisningsgrupper, end strækningen fra 

 Kingsbay, langs de syv isfjeld, forbi Magdalenabay og om- 

 kring Smeerenburgbay. Paa denne strækning har man flere 

 tilfælde, hvor forskjellen mellem en udløber af indlandsisen 



