110 P. A. Øyen. 



Det fremgaar af slammængdebestemmelser, jeg har udført 

 i Jotunheimen, at gehalten af medførte bestanddele i bræ- 

 elvene varierer meget fra tid til anden (Cfr. „Isbræstudier i 

 Jotunheimen"). Og Brückner siger i et referat af Baëfi's af- 

 handling „Les eaux de l'Arve" : „die werthvolle Arbeit zeigt 

 auf das deutlichste, wie unzuverlässig alle Angaben über die 

 Wasser- und Schlammführung eines Flusses sind, die sich nur 

 auf ganz wenige vereinzelte Beobachtungen stützen" (Neues 

 Jahrbuch für Min. Geol. u. Palaeont. 1895, B. I, Pag. 287). 

 Dette er jo et forhold, man maa have opmærksomheden hen- 

 vendt paa. Det vil jo ganske naturlig ofte i høi grad for- 

 ringe værdien af ganske enkeltvis anstillede undersøgelser, 

 men jeg har dog gjort den erfaring, at man kan naa til noksaa 

 tilfredsstillende resultater selv med nogle forholdsvis faa iagt- 

 tagelser, naar disse kun er gjort med godt skjøn og med ind- 

 gaaende kjendskab til vedkommende egns geofysiske forhold. 



De største slammængder, som hidtil er fundet i bræelve, 

 har man fra Alaska og Grønland. Ved Muir Glacier har saa- 

 ledes Reid i overfladen fundet 0,05 gram pr. dm. 3 (Glacier 

 Bay and its Glaciers 1896, Pag. 454). I Isortokelven fandtes 

 slammængden noget vekslende: 9744 og 9129 gram pr. m. 3 , 

 medens Nagsugtokelven viste „235, 199 og 215 dele slam i en 

 cubikmeter vand" (Meddelelser om Grønland. Andet hefte. 

 Pag. 145). 



Ved Hardangerjøkelen har jeg anstillet endel undersøgelser 

 ogsaa angaaende dette forhold. Overensstemmende med sne- 

 og isforholdeue sommeren 1893 har jeg fundet fladeudstræk- 

 ningen af denne bræ at være 117.8 km. 2 I sydvestre Leir- 

 botnskaak fandtes en slammængde af 296,2 gram pr. m. 3 vand, 

 i store Isdalsskaak 345,3 gram og i Rembesdalsskaaken 251.2 

 gram. Her er det interessant at lægge mærke til, at straks 

 nedenfor udløbet af Rembesdalsvandet viste elvens slammængde 

 sig kun at være 37,1 gram pr. m. 3 vand — dette er jo følgen 

 af en temmelig rig slamafsætning i bræsøen. 



Det er vanskelig at danne sig et bestemt begreb om ned- 

 børmængden ved Hardangerjøkelen. Men sammenligner man 

 nedbørhøiden paa de omgivende meteorologiske stationer (Ned- 

 børhøiden i Norge, beregnet efter observationer 1867 til 1891 

 af Det meteorologiske institut) og samtidig tager hensyn til for- 

 dunstningen, saa turde man efter det materiale, som nu staar 



