120 P. A. Øyen. 



Efter denne Munch's beretning skal vi begynde vor videre 

 undersøgelse med et historisk tilbageblik. Fra gamle tider 

 var det Dovrefjeld, som i geografiske beskrivelser af vore høi- 

 fjeldsegne indtog en fremskudt stilling — Dovrefjeld var det, 

 som rak med „sine store greene alt ned i Vesterhaff — — — 

 oe en part udstrecker sig mod sønder imellem Rumsdal oe 

 Guldbrandsdalen, oe siden imellem Guldbrandsdalen oe Valders" 

 (Peder Clausen: Norriges Beskrivelse 1632, Pag. 7), og "Wolff 

 betegner Dovrefjeld som „det høyeste, grummeste og største 

 field udi Norge" (Norrigia Illustrata 1651, Pag. 81), ja Pon- 

 toppidan siger endog, at det „holdes gemeenlig for det aller- 

 høyeste her i landet, ja maaskee i gandske Europa" (Norges 

 Naturlige Historie 1752, B. I. Pag. 67). Jonge holder ogsaa 

 Dovrefjeld „for at være det høieste bierg i hele Norge" (Cho- 

 rografisk Beskrivelse over Kongeriget Norge 1779, Pag. 30). 

 Men allerede Esmark siger: „i Bergens stift troer jeg, at der 

 findes fjelde, som ere meget høiere end Snehætten, hvilket 

 jeg slutter af de efterretninger, jeg har kunnet samle af 

 bønder" (Collegial-Tidende 1803, B. 6, Pag. 718). Man finder 

 dog selv i forrige aarhundrede Jessen udtale, at „det høieste 

 land er midt i Norge, men paa begge ender hælder det ned ad. 

 Det bredeste og meste land er ligeledes saa godt som midt i 

 riget, dog lidt sydligere; derover skal de største oplande der 

 søges, ligesom man og finder der de beste" (Kongeriget Norge 

 1763, Pag. 594 — 595); rigtignok er stedsbestemmelsen her noget 

 usikker, men tanken leder dog unegtelig ogsaa her mod vort 

 lands centrale høifjeldsornraade, og man bliver da nødt til at 

 antage, at kilden her har været en lignende, som Esmark an- 

 giver, enten direkte eller indirekte. Som det allerede vil 

 fremgaa af, hvad der er meddelt i det foregaaende, antog 

 Keilhau, at man „sandsynligvis" havde Skandinaviens høieste 

 toppe inden fjeldstrækningen mellem Gudbrandsdalen, Valders 

 og Sogn (Mag. f. Naturv. Aarg. I. B. I. 1823. Pag. 133—134). 

 Og Broch (Cfr. Halvorsen: Norsk Forfatter-Lexikon B. I. Pag. 

 460) siger, at „de høieste fjelde i Norge, altsaa i hele Norden, 

 maa man vel søge mellem Jotunfjeldene eller Horimgtinderne 

 paa fjeldkjeden mellem Sogn, Guldbrandsdalen og Valders" 

 (Hermoder 1823, 5 halvaar, Pag. 173). Naumann fandt „ein 

 Resultat, welches für Snöhättans Ruf gefährlich ist, und mich 

 beinahe überzeugt, dass die höchste der Hurrunger-Kuppen 



