Bidrag til vore bræegnes geografi. 121 



auf Jotun-Field (einem Theil der Gebirge von Sogne-Field 

 nach Valders) ihm den Ruhm streitig macht, Norwegs höchsten 

 Punkt zu bilden" (Gilbert: Annalen der Physik u. Chemie 

 1822, Bd. XI, Pag. 194). Den videre udvikling af spørgsmaalet 

 tilhører en saa ny tid og er saa let tilgjængelig, at den her 

 forbigaaes. Imidlertid skal vi allerede her mærke os, at Keil- 

 hau i denne forbindelse udtalte: „det er sjelden tilfældet, at 

 den høieste top tindes der, hvor en række begynder eller 

 endes" (Budstikken 1820-21, B. II. Pag. 397), en sætning 

 som man kun med en liden version, men ellers slaaende lig- 

 hed gjenfinder hos en samtidig, anonym forfatter af „De høieste 

 Fjelde i Norge" (Hermoder 1822, 3 halvaar, Pag. 235). 



Fra gammel tid er det ogsaa, man hører tale om „den 

 rette store norske fieldryg" (Jessen: Kongeriget Norge 1763, 

 Pag. 597). Og som det allerede vil fremgaa af det foregaa- 

 ende, har begrebet Langfjeldene spillet en fremtrædende rolle 

 i vort lands orografi; Hiorthøy betegnede dem ogsaa som Bræe- 

 Fieldene (Beskrivelse over Gudbrandsdalen B. I. Pag. 16). Smith 

 siger ogsaa, at „Norge er igjennem sin hele længde deelt af 

 en næsten sammenhængende mægtig fjeldkjæde" (Top. Stat. 

 Saml. D. II. B. II. Pag. 11). Ja, man har til og med ikke 

 nøiet sig med en kjede, men ogsaa forsøgt at faa flere — 

 saalödes holdt professor Kjerulf ved naturforskermødet i Kri- 

 stiania 1868 et foredrag om Kjølen" hvilken han viste at 

 være tilstede i mod sætning til den bekjendte paastand, at 

 Kjølen skulde være en fiktion" (Forh. ved de skandinaviske 

 naturforskeres 10 møde, Pag. LXXIV). Det eiendommelige 

 er, at læren om kjededannelse inden vort land har holdt sig 

 i vore geografiske læreboger fra gamle tider og derved dette 

 begreb gaaet over i den almene opfatning, hvor det som 

 nedarvet har holdt sig helt til vore dage, skjønt de forskere, 

 der mere specielt har behandlet vort lands orografiske for- 

 hold, har været enige om at udelukke kjedebegrebet. 



Det er imidlertid ikke blot disse, om hvem dette gjælder. 

 Vi behøver kun at mærke os, hvad Grisebach skriver: „Die 

 gewohnten Anschauungen von Bergketten, Thälern, Pässen, 

 Wasserscheiden muss man vergessen, um sich in norwegischer 

 Natur heimisch machen und die Ordnung ihrer vegetabilischen 

 Decke begreifen zu können. Ich spreche hier nur vom süd- 

 westlichen, dem eigentümlichsten Theile des überall merk- 



