130 P. A. Øyen. 



betydning synes at have været, idetmindste meget uklare om 

 ikke helt uforstaaede. 



Vore bræmassers særegne gruppering og særegne udseende 

 har det for mere end en forsker stillet sig som en vanskelig 

 opgave at forklare aarsagen til. Vi fineler derfor ogsaa flere 

 høist uklare begreber derom. Saaledes ser man, paa en tid 

 da forresten langt mere tilfredsstillende forklaring var givet 

 paa andet hold, Christopher Hansteen filosofere over Folgefon- 

 nens dannelse paa sin vis: „At en saadan uhyre iismasse, 

 naar den engang er samlet, kan voxe, finder jeg begribeligt; 

 men hvorledes den fra begyndeisen kan have dannet sig paa 

 et fjeld, hvis høide er betydelig lavere end den høieste ryg 

 af Hardanger-Fj eldet (hvor ingen saadanne faste iismasser 

 findes), er mig ubegribeligt. Begrebet om den saakaldede 

 sneelinie bliver saaledes vaklende. Skulde fjeldmassernes for- 

 skjellige specifiske bestanddele give dem en forskjellig evne 

 til at binde varmen? — — — maaske kan den electroche- 

 miske virkning — — — decomponere de i luften opløste 

 dampe og befordre sneens og isens chrystallisation" (Eeise- 

 Erindrindringer 1859, Pag. 57). 



Vi finder imidlertid allerede i forrige aarhundrede efter 

 Oeders reiseoptegnelser anført om Jostedalsbræen : „Die Ur- 

 sache dieser Glacières ist nicht, dass die Gebirge an der See- 

 seite höher wären, als die im Innern des Landes; sondern 

 dass die dem Meere zugewandte Seite der Berge, die be- 

 ständig von der See antreibenden Dünste und Wolken an sich 

 zieht und bricht, viel Feuchtigkeit den Schnee aber in einen 

 Mittelzustand zwischen Schnee und Eis setzt" (Halem: An- 

 denken an Oeder 1793, Pag. 20 — 21). Det er den samme 

 tanke, Smith har grebet og givet en mere bestemt form: „Kyst- 

 klimatet — favoriserer jøklernes dannelse. Vinteren medfører 

 der en større mængde snee; sommerens taagede himmel for- 

 hindrer solen at virke med al sin kraft, og endelig bidrager 

 det kolde regn, der her ofte falder paa sneen om sommeren, 

 mere til, at den forvandles i en grovkornet, tungsmeltelig 

 masse, end til at smelte den. Kolde, fugtige sommere maae 

 altsaa meget forøge bræernes iis" (Top. Stat. Saml. D. II. B. II. 

 Pag. 53). Leopold von Buch indtager imidlertid her en mær- 

 kelig stilling, saadan som han udtaler sig om dette fænomen 

 i sin afhandling „Ueber die Gränzen des ewigen Schnee's im 



