Bidrag til vore bræegnes geografi. 133 



fører over i vört centrale høifjeldsomraades nedisningsformer. 

 Kommer vi saa længere nord, bliver den stedsevarende ned- 

 isning af mindre ndstrækning, endskjønt vi endnu paa mang- 

 foldige steder træffer det typiske bræfænomen; saaledes skal 

 f. eks. Kviteggen ved Norangsdalen have „vældige, styrtende 

 blaabræer" (Den norske turistforenings aarbog 1876, Pag. 19), 

 og blandt Romsdalens alper findes ikke saa faa (ofr. Helland: 

 Jordbunden i Romsdals amt, B. I, Pag. LXXX— LXXXVII). 

 Længere øst, øst for Jotunheimen, er bræfænomenet i det hele 

 meget lidet udviklet, om end ikke helt ukjendt. Og det var 

 vistnok især med en ensidig erfaring væsentlig fra denne 

 egn, mindre fra nordligere og mere vestlige trakter, at Horne- 

 mann i sine „Fragmentariske Bemærkninger paa en Heise i 

 Norge i Sommeren 1807, især , med Hensyn til Planternes 

 Geographie" lod sig forlede til et mindre heldigt angreb paa 

 Leopold von Buch: „Iisbræer (glacier) fandt jeg ikke i denne 

 egn, biergenes form er ikke gunstig for deres dannelse; over- 

 alt har jeg kun seet een eeneste virkelig iisbræe paa min hele 

 reise i Norge, som tydelig udmærkede sig ved sin brathed og 

 det specifiqye blaaelig søegrønne skiær, nemlig i Sundalen 

 ikke langt fra fiorden som gaaer op til Sundalsøre, paa en 

 meget lavere høide. Biergraad Buch antager vel, i sit Brev 

 til Humbolt indført i Gilberts Annaler, at iisbræer ikke ere 

 sieldne i Norge, men skulde han ikke have været for dristig 

 i denne paastand og støttet sig for meget paa relationer" 

 (Det skandinaviske Litteraturselskabs Skrifter B. II, Pag. 413 

 — 414), et angreb hvorpaa von Buch rigtignok ikke blev ham 

 svaret skyldig (Gilbert: Annalen der Physik 1812, B. 41, 

 Pag. 23). 



Inden dette østligere omraade bør først og fremst nævnes 

 Snehætten med sin botn og bræ. Allerede Esmark omtalte 

 fra denne saavel lagbygningen som den røde sne: ,,Paa et 

 sted, hvor sneen var nedstyrtet, kunde jeg tælle 25 lag snee 

 med en iisskorpe over hvert lag; hvilket beviser, at disse lag 



ere fra ligesaa mange aar det øverste lag snee, som 



havde en bølgeformig udstrækning, var svagt amethystfarvet 

 i snebølgernes fordybninger" (Collegial-Tidende 1803, B. VI, 

 Pag. 717). Senere gav Naumann en noksaa udførlig beskri- 

 velse: „Mit dem westlichen Abhang stürzt die höchste Kuppe 

 entsetzlich steil nieder in einen furchtbaren hufeisenförmigen 



