136 P. A. Øyen. 



fjelds. I sin udvikling mæg tigere finder vi hos os bræfænomenet 

 paa flere steder, men ingensteds i saa mange forskjelligartede 

 former, baade i og for sig som med hensyn til rent topogra- 

 fiske forhold. Allerede i det foregaaende er nævnt den rig- 

 dom paa typeformer og overgangsled, som man her har an- 

 ledning til at stifte bekjendtskab med. Men vi har ogsaa en 

 del optegnelser, som giver os et indblik i enkelte, mere fre rn - 

 trædende, fysikalske forhold. 



Emanuel Mohn gav under titelen „Vild t liv i Jotunheimen" 

 li vf ulde skildringer saavel af „En overgang over Smørstab- 

 bræen" (Den norske turistforenings aarbog 1877, Pag. 67 — 84) 

 som af „En nedfart i Graldhøtindsisen" (1. c. Pag. 84 — 96). I 

 den første leveres her en ypperlig beskrivelse af Bævras ud- 

 spring: „Her fødes Bøvra. Smørstabbræen er dens moder. 

 Dens vugge er en stor og hvælvet grotte, 10 alen bred og 5 alen 

 høi ; bygget af den reneste is, i den skjønneste rundbuestil og 

 spillende i de skjæreste lyseblaa og lysegrønne farver. Hvor 

 langt den gaar ind under bræen, vides ikke; thi derinde falder 

 ingen solstraale, og der er svart som natten. Den, der vilde 

 vove sig ind med et lys i haanden, kunde nok faa det at vide 

 og vilde faa mærkelige ting at se; men han maatte da vasse 

 Bøvras iskolde vande, thi den fylder hele bunden. Alt det 

 vand, som tiner paa bræen, al den aur, som skaves af berget, 

 samler sig i denne grotte og røres sammen til en vælling af 

 grumset slam, som bræen sender ud i verden. Det er Bøvra". 

 (Den norske turistforenings aarbog 1877, Pag. 69). Og Mohn 

 meddeler ved samme anledning en historie, der af paalidelige 

 mænd er ham fortalt som sand virkelighed : „For en 60 til 70 

 aar siden faldt en rensjæger, Sjur Storlien fra Leirdalen, ned 

 i en issprække paa Smørstabbræen, Han søgte da efter en ud- 

 gang, fulgte sprækkerne i krik og i krog, havde det ofte høit 

 over sig, men maatte stundom krybe paa alle fire, kom paa 

 denne vis tilslut under bræen og naaede efter to døgns vand- 

 ring i bræens indre endelig frem i dagens lys" (1. c. Pag. 84). 

 I den sidstnævnte gives en livfuld skildring af en tindefart 

 27 Juli 1877: „Det var en forfærdelig hoide, jeg var falden 

 ned — — — og naar jeg sætter høiden med et rundt tal til 



50 fod, er jeg sikker paa, at jeg ikke siger for meget 



Sprækken gik med glatte vægge af staalis, aldeles lodret ned, 

 uden afsatser og fremspring Paa venstre haand videde 



