Bidrag til vore bræ egnes geografi. 137 



sprækken sig noget ud; nedover væggene hang tætte klynger 

 af blaalige istapper af meget forskjellig tykkelse og længde 

 — nogle tykke som laaret og lange som lanser, nogle som 

 sværd, andre kun som dolke og naale — over hvilke et hul 

 længere fra venstre kastede en dæmpet og magisk belysning, 

 medens magiske huller i bunden antydede, at kløften strakte 

 sig endnu længere ned i isen. Det var som et fekammer, som 

 en pragtfuld jøkelhal ind til Galdhøgubbens, den gamle Ymes 

 palads; det var skjønt, men der var ikke gaaende for døde- 

 lige mennesker" (1. c. Pag. 87 — 89). 



Nogen typisk glacier remanié (glaciers remaniés) har det 

 ikke lykkedes mig at finde blandt Jotunheimens mange bræer, 

 men vel et meget nærstaaende fænomen, som Mohn har givet 

 en meget god beskrivelse af : „Det mærkeligste, jeg har seet 

 af den art, er en tæt klynge med isnaale, som jeg i sommeren 

 1873 opdagede fra Heilstuguaaen midt oppe paa Svelnaasbræen. 

 I hin afstand, hvori jeg saa dem — vistnok 1500 fod tilveirs — 

 tør jeg ikke bedømme deres høide med nogen sikkerhed. Naar 

 jeg anslog den til 100 fod, er det maaske overdrevent; men 

 jeg tør trygt paastaa, at den var over 50 og 60 fod. Iaar var 

 de forsvundne (1. c. 1877, Pag. 72). 



Et orografisk træk, der staar i den mest umiddelbare 

 sammenhæng med nedisningen, er her udviklingen af kjedler, 

 botner og sækkedale, som i saa stor mængde åndes inde mellem 

 tinderne og „høre til Jotunheimens interessanteste fænomener" 

 som Emanuel Mohn udtrykker sig (1. c. 1874, Pag. 55). Den 

 i geografisk henseende nøie forbindelse mellem botner og 

 botnbræer og den i horizontalsnit ofte skarpt udprægede heste- 

 skoform, som de viser, finder vi endog udtryk for i navn, som 

 befolkningen selv har sat — saaledes kaldes f. eks. en arm 

 af Memurubræen for Hesteslcobræen (Den norske turistforenings 

 aarbog 1878, Pag. 87). 



Den nøie sammenhæng mellem bræer og botner, disse i sin grup- 

 pering som afhængig af hine, viser sig overalt, hvor man færdes i 

 Jotunheimen. Men det er vel vanskelig at finde et eksempel, 

 der illustrerer forholdet bedre end Tjukningssuen eller Surt- 

 ningssuen (cfr. Den norske turistforenings aarbog 1878, Pag. 

 31—32). Emanuel Mohn siger, at „der er intet fjeld i Jotun- 

 heimen, som kan op vise mage til bygning", og jeg skal derfor 

 hidsætte hans beskrivelse af „ — ■ Tjukningsbræen eller 



