138 P. A. Øyen. 



rettest Surtningsbræen. Den ligger 4 — 500 fod lavere end den 

 vestlige botnvæg, opad hvilken den strækker sig i tunger, rnen 

 gaar i flugt med den østlige vægs rand. Fra den østlige og 

 sydlige botnvæg udgaar atter i en straaleformet halvbue 6 

 skarpe tværrygge ned mod Rusvatn, Rusgloppet og Hestdalen, 

 og de 5 fordybninger, som herved dannes, er ogsaa opfyldte 

 af styrtende, grønligsvulmende jøkler" (1. c. 1878, Pag. 37). 

 Og disse „svarte kjedler, hvide bræer og stupende jøkler" (1. 

 c. 1874, Pag. 49) overgaar hinanden i at frembringe et sceneri 

 af vild, skjøn og storslagen pragt paa en saadan maade, at 

 det er vanskelig at sige, hvor udviklingen har naaet sit top- 

 punkt. Det er noksaa interessant i den anledning at sammen- 

 holde, hvad vor berømte jotunolog Emanuel Mohn til forskjel- 

 lige tider udtaler om enkelte af de her optrædende botner: 

 „Jeg har seet mangt tilfjelds, men et sligt stup har jeg ikke 

 seet" (1. c. 1874, Pag. 51), siger han om Glitre tindbotnen; men 

 senere faar man høre, at „Leirungsbotnen er uden tvivl Jotun- 

 heimens største, mærkeligste og mest lukkede botn. Stup- 

 bratte vægge paa 1000 — 1500 fods høide, sønderskaarne af 

 vilde, snedækte gjel, omgive botnen paa alle kanter; en bræ 

 d sekker den flade dalbund, og hverken indgang eller udgang 

 er synlig" (1. c. 1876, Pag. 80). Alligevel siger Mohn, at i 

 udsigten fra Uranaastinden „aabnede der sig mod Uradalen et 

 stup, som i grufuldhed overgaar alt, hvad jeg har seet af den 

 art — — — Baade Slingsby og jeg havde staaet over Lei- 



rungs- og Glitretindsbotnerne men over et saa over- 



vældende stup som dette havde ingen af os staaet før" (1. c. 

 1876, Pag. 87). Dette kun nogle faa løsrevne eksempler af 

 de mange. Da jeg selv har havt anledning til at undersøge 

 en flerhed af Jotunheimens bræer og botner og havt anled- 

 ning til at iagttage forholdene ved flere af de vildeste paa 

 langt nærmere hold en selv Mohn havde, saa kan jeg af egen 

 erfaring forståa, hvorledes han snart kunde give en botn, snart 

 en anden den mest fremskudte stilling, alt efter som det 

 umiddelbare indtryk gjorde sig gjældende, og den ene eller 

 anden egenskab traadte skarpere i forgrunden. 



Naar vi ved flere af de høiere tinder gjenfmder spor af 

 skuring efter et tidligere kontinentalt isdække (cfr. f. eks. Den 

 norske turistforenings aarbog 1874, Pag. 34), saaledes som jeg 

 allerede har gjort opmærksom paa ved et par tidligere anled- 



