Bidrag til vore bræegnes geografi. 139 



ninger (Bidrag til Jotunfj eld enes glacialgeologi, Pag. 53 og 

 Kontinentalglaciation og lokalnedisning, Pag. 14), og vi saa 

 finder kjedler, botner og ssekkedale udmeislet i et fjeldmassiv 

 med denne glacierede överilade, saa kunde det ligge nær for 

 haanden at betragte disse senere indsnit i klippelegemet som 

 postglaciale, hvilket de ogsaa i en hvis forstand vistnok maa 

 være; men dog vilde intet være feilagtigere end at betragte 

 dem som postglaciale i den betydning, som man nu er vant 

 til at finde dette begreb brugt. Thi det er vistnok „postgla- 

 cial" i en ganske anden betydning af ordet, man maa bruge, 

 om Jotunheimens botner skal betegnes som saadanne. 



Kaster vi imidlertid et blik udover fjeldvidden eller kanske 

 rettere landoverfladen og lade det sagte glide fra landets 

 sydlige spids didop, hvor Dovre har sit afheld mod Trond- 

 hjemsfjordens vide depresion i nord, saa vil vi finde en utallig 

 mængde af erosionsrester, mere eller mindre topformede, mere 

 eller mindre kisteformede, mere eller mindre rygformede, som 

 hæver sig større og mindre, mere i grupper eller mere isoleret 

 over sine omgivelser, der i regelen har en överilade karakteri- 

 seret ved mildere former, mere bølgende snit. Det vilde blive 

 et langt lærred at biege, om man skulde gjennnemgaa denne 

 lange række. Det er nok at nævne nogle faa for at vise fæ- 

 nomenets almindelige karakter, og idet vi begynde med Guld- 

 bergknuden, der reiser sig syd for Lundevandet, lader blikket 

 glide hen over tildels mere skarpe rygge, som skiller mellem 

 de trange dale eller de dybe fjorde i vort lands sydlige og 

 vestlige egne, dvæler et øieblik ved Fyrrisdals og Nisserdals 

 udprægede kisteformer og skuer hen over de østlige vidder 

 med Gausta, Sølen og Ronderne for derpaa tilslut at stanse 

 ved de mange, mere eller mindre godt skaarne former, der 

 hæver sig over den centrale vidde, fra Haukelifjeld i syd over 

 Hardangervidd ens mange nuter, ikke at forglemme Haarteigen 

 og skarvene og længere nord Skogshorn og alle de andre tinder, 

 som efterhaanden fører over i Jotunheimens alperegion og 

 Dovres mere bølgende former i nord. Det er et eiendomme- 

 ligt indtryk, man f aar af alt dette. Man paatrykkes med en 

 uimodstaaelig kraft, at erosionen om end stadig fremadskri- 

 dende dog sætter ligesom mærkepæle, der markerer bestemte 

 afsnit, vekslende med større kraft og relativt stille. 



