140 P. A. Øyen. 



Og under mange af de lange tider, da en hel del af disse 

 toppe ragede som nunat akker op af ishavet, har ogsaa Jotun; 

 tinderne ligget bare, udsat for lokalbræernes tærende, udmeis- 

 lende og formende kraft, medens det kontinentale brædække 

 omkring endnu gav form til høer og voler og koller. Ved 

 det nu vundne syn paa erosionstidens længde vil det ikke for- 

 bause, om ogsaa virkningerne tindes større. Her som ellers, 

 hvor det gjælder geologiske spørgsmaal, spiller vore begreber 

 om tid en vigtig rolle; og Helland har engang træffende 

 sagt: „Fjeldene aabne en udsigt i tid som stjernerne i rum; 

 man maaler ikke Siriusvidder med tommemaal, og fj eld enes an- 

 stand i tid trænger til større maalestok end aar" (Den norske 

 turistforenings aarbog 1872, Pag. 23). 



Vi skal derpaa ganske kort betragte enkelte mere fysi- 

 kalske forhold ved vore bræer. Allerede Jessen siger: at „sneen 

 som ligger paa fieldet om sommeren, ligner mere et slags is 

 end snee, den seer ud som den var christalliseret, er haard og 

 sammenfrossen" (Kongeriget Norge 1763, B. I, Pag. 362), og 

 det var ianledning sine studier ved Folgefonnen, at Naumann 

 udtalte : „der Schnee selbst erscheint eigentlich als ein Cong- 

 lomérat von kleinen wasserhellen Eiskörnern, die wahrschein- 

 lich in der Tiefe durch den Druck der oberliegenden Massen 

 zu festem Eis zusammensintern" (Beyträge zur Kenntnisz 

 Norwegens, B. I, Pag. 110). Og denne sidste forfatter gav 

 i „Einige Bemerkungen auf Ausflügen in die norwegischen 

 Schneegefllde" (Oken: Isis 1822, H. VI, Pag. 641—664) ikke 

 blot interessante skildringer fra Folgefonnen (1. c. Pag. 641 — 

 646), Skagastølstinderne (1. c. Pag. 646 — 651) og Jostedalsbræen 

 (1. c. Pag. 652 — 659), men leverede ogsaa i et anhang nogle 

 bemærkninger om snegrænsen (1. c. Pag. 659 — 664). 



Som det vil fremgaa af, hvad der allerede er meddelt i 

 det foregaaende, var selv Esmark opmærksom paa vore bræers 

 lagdannelse, hvilken han forklarede som aarskikt. Det samme 

 var tilfældet med Smith, der som allerede før omtalt var op- 

 mærksom paa lagdannelsen ved Snehættens bræ, hvorpaa han 

 fortssetter: „Nedefter blive lagene altid tyndere, uden at blive 

 synderlig mere compacte, indtil de ved et par tommers tyk- 

 kelse løbe i hinanden; tykkere derimod, jo nærmere over- 

 fladen" (Top. Stat. Saml. D. II. B. II, Pag. 61). Endnu skar- 

 pere formulerer Smith sin anskuelse, naar han ved sin omtale 



