Bidrag til vore bræegnes geografi. 145 



eiendommelige udseende — dette sidste gjælder især med hen- 

 syn til morænedannelser af mere superficiel art. 



Overflademoræner forekommer slet ikke saa sjelden paa 

 vore bræer, slet ikke saa sjelden som man ofte synes at ville 

 gjøre det til; men det er mere nndtagelsesvis, at de opnaar 

 nogen synderlig størrelse. Som en bræ, der udmærker sig i 

 saa maade, kan nævnes Biingsbræen — „there is more moraine 

 on this glacier than is general in Norway" (Den norske turist- 

 forenings aarbog 1878, Pag. 85) siger Slingsby ; men det turde 

 ogsaa være et dermed nøie sammenhørende træk af mere 

 generel karakter, at der fandtes „but few crevasses" (1. c). 

 Thi det er klart, at hvor sprækker optræder i stort antal, vil 

 selv det paa overfladen værende materiale let kunne falde ned 

 og da enten gaa over til indre moræner eller, hvad der kanske 

 hyppigst er tilfældet, danne bundmoræne. 



De former, som imidlertid i det her omhandlede tilfælde 

 i regelen tiltrækker sig den største og mest umiddelbare 

 interesse, er de almindelige endemoræner. Og dette vil i 

 almindelighed være saa, naar man som nu befinder sig inden 

 en periode, hvor bræerne i det store og hele har gaaet sterkt 

 tilbage. Man vil derfor ogsaa finde vort bygdesprog forsynet 

 med gode og træffende navne for endemorænen, ja saa gode, 

 at der vistnok kunde reise sig spørgsmaal, om man ikke heller 

 burde benytte et af disse i stedet for det importerede og for- 

 norskede navn, om ikke dette havde vundet en saa almindelig 

 hævd, at det vel vilde være et haabløst forsøg. 



I Gudbrandsdalen finder vi for endemorænen brugt beteg- 

 nelsen skuvrande (Den norske turistforenings aarbog 1878, 

 Pag. 49). I Sogn bruges benævnelsen vorr (1. c. Pag. 49), 

 eller som Ivar Aasen i sin ordborg skriver vor, der efter ham 

 betegner en høl banke af sten eller grus ; tilsvarende hertil havde 

 man i det gamle norske sprog: vörr eller vor. Overensstem- 

 mende med dette skrev Mohn bræ-vorr, hvilket han paa en 

 fri og humoristisk maade tydede som „det sted, hvor bræen 

 har været" (Den norske turistforenings aarbog, 1872, Pag. 32). 

 Professor Moltke Moe har meddelt mig, at vor (med aaben o 

 og enkelt r) er den oprindeligste og vistnok ogsaa den alminde- 

 ligste udtale, og at grundbetydningen af ordet synes snarest 

 at være en slags indgjærding. Bohr optog det justedalske 

 navn, som han imidlertid skrev vaaer og anførte i analogi 



Nyt Mag. f. Naturv. XXXVII, II. 10 



