156 P. A. Øyen. 



henseende gunstigere end den nuværende. Det er ikke urime- 

 lig, tvertimod sandsynlig, at amplituden i denne variation har 

 været saa stor, at den ikke alene har influeret de biologiske 

 og anthropogeografiske forhold, men ogsaa øvet en betydelig 

 indfiydelse paa de glacialgeologiske. Hvor langt tilbage i 

 tiden man saa har at følge denne i klimatologisk henseende 

 gunstigere periode, bliver mere usikkert — saameget synes 

 dog af det foreliggende materiale at fremgaa, at man i denne 

 periode fra den historiske tid efterhaanden kommer tilbage 

 til den archæologiske" (Nogle træk af Hnrdangerviddens geo- 

 logiske og archæologiske forhold, Pag. 19 — 20). 



Det har vist sig at være et vanskeligt arbeide, langt van- 

 skeligere end jeg fra først af havde tænkt, at trænge saadan 

 tilbunds i litteraturen, at denne med sikkerhed kunde erklæres 

 for udtømt med hensyn til oplysninger angaaende besvarelsen 

 af det spørgsmaal, som her stiller sig: nemlig af de historiske 

 kilder at fremfmde, hvad der i tidernes lø b maatte være be- 

 rettet om vore bræers oscillationer. Da jeg havde søgt at 

 udtømme literaturen tilbage til ca. midten af det syttende 

 aarhundrede, stillede opgaven sig for stor for mig at gaa læn- 

 gere tilbage, og jeg henvendte mig derfor til professor G-ustav 

 Storm, der med megen imødekommenhed besvarede min hen- 

 vendelse, en imødekommenhed hvorfor jeg herved aflægger 

 min ærbødige tak. Professor Storms svar lød: „Før 1700 

 mindes jeg overhovedet ikke andet om isbræer (snebræer) end 

 den korte omtale af „Fuglefand" (Folgefond), som findes i 

 Peder Olaussons Norges Beskrivelse; men han kj ender aaben- 

 bart intet til bræernes vandringer, ikke engang til det, som 

 ligger i navnet „Folgefond" (den skjulende fonn)". Efter 

 dette tør jeg haabe, at den følgende fremstilling vil blive 

 nogenlunde fuldstændig, endskjønt det naturligvis meget let 

 kan være, at noget forbliver gjemt i en krog. 



Vi bliver vistnok efter, hvad der allerede i det foregaa- 

 ende er udviklet, nødt til at antage, at den mere sne- og is- 

 fattige periode strækker sig forholdsvis nær op til vore dage, 

 om vel med et skille paa flere aarhundreder imellem. Hertz- 

 berg antager ogsaa med hensyn paa Folgefonnen, at „for flere 

 hundrede aar siden var sneebræen vistnok mindre" (Budstikken 

 1817 — 1818, Pag. 720), og Naumann meddeler ligeledes fra 

 Folgefonnen, at „nach glaubwürdigen Traditionen der Um- 



