Bidrag til vore bræegnes geografi. 157 



wohner nimmt allerdings die Höhe des Schneefeldes allmälig 

 zu, wiewohl nur bemerkbar von Generation zu Generation" 

 (Oken: Isis 1822, H. VI., Pag. 645). 



Det er vistnok fra meget gammel tid, den sagnkreds 

 skriver sig, som har lagt sig om enkelte af vore større bræ- 

 partier med hensyn til disses tilblivelse. Saaledes omtaler 

 Wille „Jokulen og Fagre-Faani, hvorfra sees sne i græsselig 

 mængde, som aldrig opsmelter. Derunder gaaeï' en elv, som 

 efter relation skal medføre træ af huus-tage til beviis, at en 

 bøygd skal under sneen ligge begraven" (Beskrivelse over 

 Sillejords Præstegield 1786, Pag. 61). 



Om Folgefonnen meddeler Sexe et sagn, „at der, hvor 

 sneebræen nu ligger, var engang beboede egne, ikke mindre 

 end 7 præstegjæld, med blomstrende enge og bølgende ågre; 

 men folket var saa ryggesløst, at Gud i sin vrede hjemsøgte 

 det paa den maade, at han lod det hele begrave under snee. 

 Sneefaldet fandt sted paa en søndag, just som folket var for- 

 samlet i kirken (hvilket just ikke skulde tyde paa ugudelig- 

 hed). Præsten staar med udstrakte hænder paa prædikestolen 

 endnu, og menigheden staar i en stilling, hvori opmærksom- 

 heden er deelt mellem præsten og katastrofen udenfor. Kun 

 eet eneste menneske, en gjente, undgik ødelæggelsen, og det 

 med nød og neppe. Hun var bleven hjemme ved huset for 

 at have nonsmaden færdig ved familiens tilbagekomst fra 

 kirken. Men hun syntes, at det blev for svært med snee, tog 

 foden paa nakken og satte afsted til en gaard nede i den 

 lavere bygd. Hun blev senere gift, fik børn, og der gaar nok 

 en og anden descendent efter hende endnu" (Sexe: Snee- 

 bræen Folgefon, univ. prog. 1864, Pag 23). Hertil føier saa Sexe 

 følgende komentar: „Saadanne myther avler formeentlig 

 folketroen om enhver stor sneebræ, der jo ogsaa for den pri- 

 mitive betragter grangivelig maa tage sig ud som en Herrens 

 straffedom over den under samme begravede egn. Som støtte 

 for ovenanførte mythe anføres, at elvene, som udspringer 

 under Folgefon, iblandt føre artefakta med sig frem til dagen, 

 saasom staver af trækar, tvarer, øxer osv., hvilken beretning 

 just ikke uden videre bør stemples som fabel, men lader sig, 

 som senere skal vises, forklare paa en ganske ædruelig maade 

 (1. c. Pag. 23, 24) — — — Der ligger sætere rundt omkring 

 om Folgefon; mellem sætrene og bøndergaardene færdes man 

 med hest og kløv over større og mindre stykker af snee- 



