158 P. A. Øyen. 



bræen. Nu kan det let hænde, at man underveis mister et 

 eller andet til sæterbruget hørende rek visit, som bliver lig- 

 gende igjen paa sneefladen. En hest f. ex. faar skræk i blo- 

 det, fordi den skal passere over en revne, bliver ustyrlig og 

 kaster kløven af sig, saa at noget flyver hid, noget did ; uvei- 

 ret gaar paa, og man faar ikke samlet alt, kløven tilhørende, 

 op igjen. Sneebræen tør fra neden og faar hver vinter en 

 ny flo foroven. Det sneelag, som ligger øverst i aar, kom- 

 mer saaledes til at ligge næst øverst til næste aar, og næst 

 næstøverst det følgende aar igjen osv. indtil det naar bunden 

 med samt de artefakta, som maatte være efterladte derpaa. 

 Disse gribes nu af vandstrømmen og føres paanyt frem til 

 dagen" (1. c. Pag. 27). 



Om det sagn, at Folgefonnen skulde dække et kirkesogn, 

 siger Smith, at han „kan nu, efter det, jeg havde leilighed 

 til at iagttage, ikke andet end aldeles negte endog sandsyn- 

 ligheden deraf" (Top. Stat. saml. D. II, B. II, Pag. 45). Og 

 Hertzberg siger: „Det sagn, at 7 kirkesogne skulde være 

 nedsneede, og den dag i dag er, hvile under fonden, er nok 

 ligesaa sandt som det, at man endnu hører hanen gale under 

 sneebræen. Man snakker ogsaa meget om, at de elve, som 

 have deres udspring under fonden, skulde have hist og her 

 medført kobberkj edler, bøtter, stamper, melkekoller og alskens 

 huusgeraad. Jeg har nøie efterspurgt om sandheden af dette, 

 men intet andet svar faaet, end dette: „Me ha hourt de taa 

 førfædrane" " (Budstikken, aarg. I, Pag. 718). 



I disse sagn kan man imidlertid kanske søge en forkla- 

 ring til oprindelsen af navnet Folgefonnen. 



Professor Moltke Moe har med megen velvilje tilstillet 

 mig en sproglig udredning af dette navns dannelse, et bidrag 

 hvorfor jeg herved bringer hr. professoren min ærbødige tak. 

 Denne interessante fremstilling skal jeg tillade mig at hid- 

 sætte i sin helhed : „Hvad navnet Folgefonnen angaar, saa 

 er første sammensætningsled et hunkjønsord folga (med aaben 

 o), som betegner et tyndt dække, en tynd binde eller skorpe, 

 overhoved et belæg, f. ex. et snedække, hinde paa melk, dugg- 

 belæg paa glas, støvlag og lign. Folgefonnen kaldes i Har- 

 danger bare Folgo, d. v. s. oprindelig: den dækkende, den 

 skjulende. Ordet kommer nemlig af det oldnorske verbum 

 fela, particip, folginn, at skjule. Nær besiegtet er et han- 



