Bidrag til vore bröeegnes geografi. 159 



kjønsord i vört folkesprog: folge 1) tyndt støvbelæg 2) let 

 askelag. Med hensyn til andet sammensætningsled er det 

 sandsynligst, at fonn her staar i betydningen snebræ, snedriver. 

 Det kan ogsaa betegne sneskred; men denne betydning synes 

 her at passe mindre. Jeg har ogsaa tænkt paa muligheden 

 af en tredje forklaring: af et hunkjønsord faaro eller faann, 

 støv, støvdække, askelag o. lign., fnugg, • — altsaa med samme 

 eller næsten samme betydning som første led, folga. Men 

 isaafald maatte der ha eksisteret to forskjellige navne, med 

 omtrent samme betydning, paa bræen: et Folga og et Faan(n), 

 som blev sammensat, fordi man misforstod det sidste og op- 

 fattede det som snefonn. Men dette synes mig dog af flere 

 grunde mindre rimeligt; bl. a. kan man ikke se bort fra, at 

 et sligt navn Faan(n) paa bræpn er aldeles ukjendt. Jeg 

 tror saaledes, man bør bli staaende ved den første for- 

 klaring." 



Det er dog interessant at sammenholde denne sidste for- 

 klaring, som Moltke Moe giver, med det navn, som Wille 

 bruger i sin „Sillejords beskrivelse", om end Willes betegnelse 

 er noget ubestemt. 



Der findes imidlertid nogle andre sagn, hvortil der knytter 

 sig større interesse. Vahl anfører saaledes fra Jostedalsbræen 

 et almindeligt sagn om, „at denne sneebræe i en tid af 30 

 til 60 aar gaaer fremad, og atter i en anden tid trækker sig 

 tilbage" (Skrivter af Naturhistorie-Selskabet B. II, H. I, Pag. 

 64). Bohr anfører ligeledes fra Jostedalen et lignende sagn, 

 kun at aarantallet er forandret, men han behandler det paa 

 en vel meget, affeiende maade: „The tradition, that they 

 increase and diminish every seventh or every nineteenth year, 

 is of equal authority with many other gratuitous hypotheses 

 with regard to the season and the weather" (The Edinburgh 

 New Philosophical Journal 1826—1827, Pag. 257). Endvidere 

 bør vi her merke os den tradition, som Munch meddeler om, 

 at Dæmmevandet skal have havt udbrud hvert tyvende aar. 

 Det er jo ikke saa godt at vide, hvor meget der kan ligge 

 til grund for disse sagn; men paa den anden side er det hel- 

 ler ikke urimelig, at de støtter sig til enkelte mere positive 

 iagttagelser. Vi ser jo af tallene, at de ialfald tildels staar i 

 et vist forhold til de i langt senere tid paaviste oscillations- 

 perioder. 



