Bidrag til vore bræegnes geografi. 161 



For det spørgsmaal, hvis besvarelse det her gjælder, er 

 den store fremrykning, som paa denne tid fandt sted ved 

 bræerne i Jostedalen, af særlig interesse. 



Den første mere almindelige beretning, man finder herom, 

 er en „Kort Beskrivelse over Justedalen, fra 1750" (Thaarup: 

 Magazin for Danmarks og Norges Beskrivelse B. II, Pag. 1 — 

 44). Angaaende tilblivelsen af denne beskrivelse faar man 

 en del oplysninger i J. C. Berg's forord, hvoraf hidsættes: — 



Den har a f sin forfatter hr. Matthias Foss, som da og 



længe efter var sognepræst her, været ti] skreven daværende 

 biskop, siden procanzler Pontoppidan, eler og formodentlig har 

 deraf øst det lidet, han i sin Norges naturlige Historie an- 

 fører om sneebræen — Bing har og betient sig heraf; 



men, paa sin maade." Matthias Foss tiltraadte Jostedalens 

 sognekald 1742, og man kan derfor vistnok betragte hans 

 fremstilling af forholdene som fuldt troværdig; af denne er 

 følgende et kort nddrag: „Jeg har foran erindret, hvorledes 

 denne iisbræ har paa den vestre kant skudt sig ned ei allene 

 i Krondalen, men endog i Milvirsdalen. I denne sidste dal, 

 hvor den nu forefindes, föregiver almuen, at der i gammel 

 tid skal have været en stor slet dal, hvor sex jorder have 

 været — — — Man seer klarlig for øinene, hvorledes den 

 aarlig har tiltaget og skudt sig frem og tilbage. I aaret 

 1742 in medio augusti var K. M. foged med sorenskriveren 

 der paa stedet til aftagsforretning paa de jorder, som ere 

 iisbræen nær hosliggende og af den beskadigede. Da blev 

 der maalet fra bræen til første huus, som stod nærmest 

 derved, og befandtes da en distance af hundrede alne deri- 

 mellem; men fra bemeldte tid til aarsdagen derefter 1743 

 havde iisbræen ei allene skudt sig frem de 100 alne i læng- 

 den, foruden umaadelig i breden, men endog borttaget hu- 

 sene, omkastet dem, væltet dem for sig med en umaadelig 

 mængde af jord, graus og store stene fra afgrunden og knuset dem 

 i ganske smaa stykker, som endnu er tilsyne, og besidderen 

 maatte med hast forlade gaard og grand med sine og eiendele 

 og søge sig huus, hvor han kunde. Foruden at denne gaard, 

 som kaldtes Nigard, er med ager og eng i grund ødelagt, har 

 iisbræen nærmet sig i de paafølgende aaringer til en anden 

 jord, kaldet Bjerkehougen, borttaget dens ager og eng, saa 

 de bare huse staae tilbage, og altsaa er ubeboelig: i hvilken 



Nyt Mag. f. Naturv. XXXVII, II. U 



