170 P. A. Øyen. 



den store tilbagerykning fra maximaludbredelsen i forrige 

 aarhundrede, hvorpaa iagttagelserne især har fæstet sit blik. 



Naar Hertzberg finder det høist rimelig, at Folgefonnen 

 aarlig voxer i høide, fordi sommervarmen ikke kan smelte al 

 den der faldende sne (Budstikken 1817—18, Pag. 720), saa 

 har denne udtalelse^en alt for almindelig karakter til, at vi 

 kan tillægge den nogen mere speciel og reel betydning. Men 

 fra Bondhusbræen meddeler Hertzberg en interessant iagt- 

 tagelse: „Da jeg i aaret 1807 var der og tog prospect af 

 denne gletscher, saae jeg tydelig at ismassen havde skndt sig 

 frem, thi en nr eller samling af store og smaa stene ligger 

 ved jøknlens nederste kant, som fremdrevet af isen" (1. c. 

 Pag. 720—721). 



Ved en tidligere anledning (Isbræstudier i Jotunheimen) 

 har jeg udtalt som sandsynlig, paa grund af en beretning om 

 Storbræen i Leirdalen og ved sammenlignende studier af 

 Jotunheimens bræer, at den ytre af de to skuvrander, som 

 man der i almindelighed finder, bliver at henføre til denne 

 periode. Om den saa der betegner en mere udpræget frem- 

 rykning eller om væsentlig kun en stagnation, er endnu ikke 

 afgjort. Nok en bekræftelse herpaa faaes i en meddelelse af 

 Knud Vole: „Gamle rensdyrjægere og andre, som er kjendte 

 tilfjelds, paastaar, at baade sneen paa høifjeldet og bræerne 

 svinder mere og mere bort, og dette er vist meget sandt. 

 En gammel rensdyrjæger her fra nabolaget — ved sin død 

 for 9 aar siden var han 89 aar gammel — fortalte mig en- 

 gang, at i hans første ungdom gik Styggebræen lige ned til 

 Visaelven. Nu har den trukket sig saaledes tilbage, at der 

 antagelig er omtrent en fjerding fra elven op til den nederste 

 kant af Styggebræen. Ogsaa i Leirdalen boede indtil for faa 

 aar siden en gammel mand, som kunde fortælle, at Storbræen 

 i Leirdalen i hans ungdom gik over elven og op i bakken 

 paa den anden side; nu derimod naar den ikke engang elven, 

 men er ogsaa skrumpet sammen et godt stykke opover skraa- 

 ningen paa den anden side. Her har man beviser, ligesom i de 

 mange forladte jøkelgjærder nedenfor og paa siderne af bræ- 

 erne" (Aftenposten 1895. No. 777). Efter de forhold at dømme, 

 som staar i forbindelse med endemorænedannelsen inden 

 denne vor t lands centrale høifjeldsegn, er det slet ikke usand- 

 synlig, men tvert imod kanske meget sandsynlig, at dette er 



