174 P. A. Øyen. 



selv lettedes derved, og syntes at svømme. Man drømte imid- 

 lertid ikke om nogen fare; men med eet brast der hul paa 

 bræens forreste rand, og en uhyre vandmasse styrtede igjennem 

 dette frem over dalen, tog skove og gaarde og kreature med 

 sig, og ødelagde alle marker" (Budstikken, aarg. 5, Pag. 563). 

 Denne katastrofes indtræden stemmer saaledes godt overens 

 med det ovenfor antagne forhold mellem disse udbrud og et 

 vist afsnit af oscillationsperioden. 



De Sene giver vistnok en anden forklaring af forholdene 

 her: „On est porté à croire, que la cause de cette inondation 

 est, qu'une avalanche a formé une digue et a barré le pas- 

 sage aux eaux d'un petit lac appelé Skadevandet (o: le lac de 

 détresse) situé au côté du glacier. A la fin il parait, que 

 les eaux ont tellement augmenté de force, qu'elles ont rompu 

 la digue" (Le névé de Justedal et ses glaciers, univ. prog. 

 1870, Pag. 10). Da jeg ikke selv har havt anledning til at 

 undersøge forholdene paa stedet, tør jeg ikke udtale mig 

 bestemt om den egentlige aarsag, endskjønt. forholdene snarere 

 synes at tyde paa, at den nævnte katastrofe staar i forbin- 

 delse med isbræens oscillation, naar man skal bedømme disse 

 efter den maade, hvorpaa De Seue har fremstillet dem paa sit 

 kart over Jostedalsbræen. Hvis den forklaring, De Seue giver, 

 er den rigtige, saa er altsaa forholdene der paa en vis maade, 

 nemlig som et fænomen af mere tilfældig art, analoge med, 

 hvad Sexe beretter fra Löusavatne (Polgefonnen) : „Oppe i 

 fjældet ovenfor gaarden Digranæs i Sørfjorden ligger, 3000 

 fod over havet, et vand, omgivet af steile klipper til syd, 

 vest og nord. Folgefon skyder sin udtungede jøkelrand ned 

 mod våndet paa syd- og vestsiden. Paa den østlige side af 

 våndet ligger en klippebarier, som rækker 16 fod over samme. 

 Våndet har sit udløb gjennem en trang fare i denne barier, 

 paa hvis for- eller østside der om vinteren lægger sig en stor 

 sneskavel. Paa en mild dag, den 19de februar 1849, springer 

 dette vand pludselig ud af sit leie, vælter sig tilligemed gruus 

 og steen over den 16 fod høie klippedæmning, gjennemvæder 

 den foran liggende sneeskavel, tager den med sig og ruser 

 med utrolig fart lige ned i søen, raserende elveløbet til begge 

 sider i en forbausende bredde. Bemeldte vand kom ved denne 

 leilighed i vanrykte for at have en løs karakter, fik navn af 

 „Löusavatne" og frygtes af opsidderne paa gaarden Digranæs, 



