Bidrag til vore bræegnes geografi. 179 



tighed er kun en 50 — 60 meter. Forholdene danner altsaa 

 her en parallel til Galdhøtindens og Holmaisens. „Man ser, at 

 Raudalsbræen er gaat betydelig tilbage", siger K. Bing ved en 

 anden leilighed, „at den tidligere har strukket sig mod nord 

 tversover Raudalen til fjeldskraaningen paa dennes nordlige 

 side, og at den d engang har været af stor mægtighed, mindst 

 50 meter høiere (tykkere) end nu fortiden. Merkerne er ube- 

 dragelige" (Den norske turistforenings aarbog 1899, Pag. 104). 



Endvidere kan i denne forbindelse nævnes forholdet mellem 

 Jostefon og Josted alsbræen. Bing har i en skildring derfra 

 meddelt, „at Jøstefon er fuldstændig adskilt fra Josted alsbræen 

 ved et formentlig 200-500 meter bredt belte af bart, mod syd 

 skraanende fjeld. Paa selve beltet saaes her og der smaa iso- 

 lerede snefonner. Om man hver sommer vil træffe nøgent 

 fjeld her, kunde vi selvfølgelig ikke afgjøre. I kolde somre 

 efter udprægede snevintre vil muligens vintersneen blive lig- 

 gende, saa disse to bræer da kan synes sammenhængende ; 

 men de er ikke forbundet med „evig" sne. Vore iagttagelser 

 herom nu i 1895 stemmer med Mikkel Mund als fra 1893, og 

 det, at Jøstefon har faaet sit eget navn, tyder paa, at bøn- 

 derne ogsaa har havt kjendskab til det rette forhold." (Den 

 norske turistforenings aarbog 1896, Pag. 31). Og Bing har 

 senere meddelt mig, at han „tror næppe, dette bælte var der 

 for en 60 aar siden." 



Vi kan saaledes sige, at vi ogsaa for vort lands vedkom- 

 mende kan slutte til en fremstod speriode af bræerne omkring 

 aarhundredets midte, med en senere paafulgt større afsmelt- 

 ning, som rigtignok ikke har foregaaet ganske jevnt, men 

 ogsaa havt sin oscillationsperiode med mindre amplitude. 



I Jotunheimen skulde jeg være tilbøielig til at antage, 

 at den indre af de to hovedskuvrander netop skriver sig fra 

 dette fremstod i femtiaarene, endskjønt der ikke er leveret 

 noget absolut bevis derfor. Men indirekte er der den største 

 sandsynlighed for, at det virkelig forholder sig saa. Da jeg 

 sommeren 1891 begyndte mine undersøgelser over Jotun- 

 heimens bræer, blev det mig meddelt, at man i de nærmest 

 forudgaaende tredive aar havde iagttaget en uafbrudt tilbage - 

 gang af bræerne der (Cfr. „Isbræer i Jotunfj eldene" (Naturen 

 1891, Pag. 298 flg.) og et „Poredrag i den naturhistoriske for- 

 ening" (Naturen 1893, Pag. 96) og „Isbræstudier i Jotunheimen" 



