182 P. A. Øyen. 



brag nedover sine bratte fossetop lige ned til irnod Bygden" 

 (1. c. Pag. 86), og aarsagen hertil finder han at være, „at øvre 

 Melkedalsvand — med et eller flere åars mellemrum — efter- 

 som sommertemperaturen er større eller mindre — efterhaan- 

 den fyldes, indtil vandstanden er steget saa høit, at vandmas- 

 sens vegt formaar at overvinde bræens modstandskraft" (1. o. 

 Pag. 87). 



Vi kan vel saaledes efter, hvad vi ved om Jotunheimens 

 bræer, med nogenlunde sikkerhed slutte, at de har havt en 

 noksaa vel markeret fremrykningsperiode omkring midten af 

 vort aarhundrede. Og skulde vi endvidere sætte noget bestemt 

 aarstal for den begyndende tilbagerykning, saa fik det vel 

 nærmest blive 1855, skjønt dette ingenlunde kan siges at være 

 noget absolut tal. Men forholdene ved Mjølkedalsvand tyder 

 paa, at der ved denne tid var en mindre stabilitet ved Mjølke- 

 dalsbræen. Og nogle aar senere har vi sikker efterretning 

 om en udpræget tilbagegang, nemlig fra 1860 omtrent. B-igtig- 

 nok ånder vi, som allerede i det foregaaende nævnt, at Galdhø- 

 tinden endnu i 1864 havde sin iskappe, og at denne først var 

 smeltet bort i et af de nærmeste fire aar. Og Blytt meddeler 

 endvidere om Juvvand 1864, at „dette vand var endnu (den 

 12te september) bedækket af tyk is, og i denne sommer havde 

 det rimeligvis ikke været aabent" (Den norske turistforenings 

 aarbog 1871, Pag. 44). At Graldhøtinden vilde beholde sin 

 iskappe forholdsvis længe, selv om der indtraadte en betydelig 

 forbedring i de klimatiske forhold, er meget rimelig, da den 

 rager forholdsvis høit over snegrænsen og saaledes mindre vil 

 influeres af indtrædende forandringer. Og med hensyn til 

 Juvvandet kan jo isbelægget paa dette være af mere lokal 

 art, da et enkelt aars sommertemperatur her kan være det 

 bestemmende. Blytt siger jo ogsaa: „At jøklerne i de senere 

 tider have trukket sig tilbage, kan man se af de vidtløftige 

 morainer, som omgive dem og af vegetationen paa disse" (Nyt 

 Mag. for Naturv. B. 16, Pag. 118), og dette var ne top i aarene 

 nærmest efter seksti. Med hvad der nu er meddelt om bræ- 

 forholdene i Jotunheimen og Sogn, stemmer ogsaa meget godt, 

 hvad Sexe, der i aarene 1859, 60 og 61 foretog sine under- 

 søgelser ved Folgefonnen, meddeler om Buerbræen : „Den har 

 tiltaget i den sidste menneskealder og skudt sig frem henimod 

 Vs miil og har derved lagt under sig en ikke ubetydelig 



