Bidrag til vore bræegnes geografi. 193 



gang; men man maa erindre, at selv i dette sidstnævnte aar 

 kunde nok tidligere paa sommeren sneen have dækket alt 

 helt ned til tjernets bred. Det kommer her meget an paa, 

 hvad tid paa aaret, man iagttager en bræ; desuden veksler jo 

 snebræerne ofte meget aar om andet, uden at dette behøver 

 at staa i nogen egentlig nøiere forbindelse med oscillationer 

 i de klimatiske forhold, men kun være et fænomen af rent 

 lokal art. Men selv ved de virkelige isbræer er det af væ- 

 sentlig betydning at vide, hvad tid bræstanden er iagttaget, 

 da der ialfald ved mange bræer gjør sig gjældende en saapas 

 stor aarlig oscillation, at denne kan gribe forstyrrende ind i 

 bedømmelsen, om man ikke har sin opmærksomhed rettet paa 

 det virkelige forhold. 



Den 25 juli 1872 skriver Emanuel Mohn om Svartdals- 

 bræen, at „den mundede lige lukt ud i Svartdalstjærnet" 

 (Den norske turistforenings aarbog 1875, Pag. 5) — det er 

 vel forresten det samme forhold, som Mohn havde skildret 

 allerede ved en tidligere anledning (1. c. 1872, Pag. 32). Mere 

 nøiagtig skildrer imidlertid Mohn forholdet ved en senere 

 leilighed, enten det nu er paa grund af iagttagelser paa samme 

 tidspunkt eller et senere: „ved det øverste tjern, hvor man 

 er paa vandskillet, kommer den deilige, bølgende Svartdals- 

 bræ høit oppefra mellem Svartdalspiggene og munder lige ud 

 i det muddrede tjern, paa hvis nedre side den har lagt en i 

 omkreds usædvanlig stor og regelmæssig halvrund moræne" 

 (Emanuel Mohn: Jotunheimen 1879, Pag. 18). Denne beskri- 

 velse synes ikke at afvige saa særdeles meget fra, hvad jeg i 

 1891 fandt at være tilfælde (Cfr. Isbræstudier i Jotunheimen, 

 Pag.' 19), saa tilbagegangen i et hvert fald ikke synes at have 

 været synderlig stor, om jeg end ved at sammenligne med 

 Mohn's skildring vistnok maa sige, at bræen rimeligvis har 

 aftaget ikke saa lidet i mægtighed. 



I 1891 angav jeg Langedalsbræen som den eneste und- 

 tagelse med hensyn til regelen om bræernes aftagen i Jotun- 

 heimen (Cfr. Isbræstudier i Jotunheimen, Pag. 18, 19, 57); 

 men selv her i dette ene tilfælde indskrænkede vistnok det 

 anomale forhold sig til en stagnation, om ikke det eiendom- 

 melige udseende af morænemassen blot havde sin grund i en 

 meget langsom tilbagegang. 



Nyt Mag. f. Naturv. XXXVII, II. !3 



