194 P. A. Øyen. 



Imidlertid tindes ogsaa her en etterretning, som muligens 

 skulde tyde paa en vis anomali; snarere er det vel et rent 

 lokalt fænomen, om det ikke blot har sin grund i rent tek- 

 niske forhold. Thi Ball beretter nemlig i 1886 om Skaga- 

 stølsbræen : „This glacier appeared to me at the time to 

 deserve all commendation as affording a smooth road amidst 

 .rockscenery of the most magnificent kind, but since leaving 

 Jotunheim I have found, that it has still further claims to 

 respect, as it has enlarged its borders in a manner which 

 strikes me as unusual and most meritorious. This was revea- 

 led by the purchase in Christiania of a photograph in which 

 a ridge of rock is distinctly shown running right across the 

 head of the valley and forming the „col" above the ice ; 

 -whereas at the present time the glacier extends to a breadth 

 of some hundred of yards over the „col" and rapidly widens 

 again on the downward slope to Midt Maradal. The present 

 state of affairs is correctly shown in the „Lomme-Reisekart" 

 of 1884, which 1 presume therefore is of later date than the 

 photograph in question" (Den norske turistforenings aarbog, 

 1888, Pag. 70). 



Vi maa dög i denne forbindelse erindre, at fotografier til 

 sine tider kan virke skuffende, om der ikke er anledning til 

 kontrol netop fra fotografens standpunkt. Man bør jo i alle 

 tilfælde øve kritik, men hvad der særlig i dette har bragt mig 

 dertil, er den udtalelse af Sulheim, at han „var rent forbauset 

 - over de forandringer, som i løbet af de sidste aar var fore- 

 gaaet med bræforholdene" (Den norske turistforenings aarbog, 

 .1898, Pag. 146), og der er vel ingen, som kjender den her 

 omhandlede trakt saa godt som ham. Nu tilsteder rigtignok 

 saavel Sulheim's som andres udsagn, „at bræerne i den sidste 

 halve snes aar havde været i stadig og sterk tilbagegang" 

 (1. c. 1898, Pag, 147) ligefuldt det ovenanførte, tidligere ind- 

 trufne fremstod af Skagastølsbræen, men mærkelig er det, at 

 der ikke engang er hentydet dertil. Imidlertid har vi ogsaa 

 fra senere aar et sidestykke til et saadant forhold, idet nemlig 

 ßasmus Faaberg i 1897 angav, „at Spørtegbræen mellem Lyster 

 og Jostedalen gik frem, men dette var ogsaa det eneste eks- 

 empel, han vidste" at nævne fra de senere aar" (1. c. 1898 Pag. 

 147). Vi staar altsaa her lige over for fænomener, der har sin 

 grund i lokale, rent mekaniske forhold, saaledes som vi alle- 



